Постанова                                          
Іменем України
01 березня 2023 року
м. Київ
справа № 210/6396/14-ц
провадження № 61-12909св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Металургійний районний у місті Кривому Розі відділ державної реєстрації актів цивільного стану,
третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2022 року у складі судді Сільченко В. Є. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2014 року ОСОБА_1 , яка діяла через свого законного представника ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Металургійного районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану (далі - Металургійний районний у місті Кривому Розі відділу ДРАЦС), третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визнання шлюбу недійсним.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно: трикімнатну квартиру      АДРЕСА_1 , а також на квартиру АДРЕСА_2 та присадибну земельну ділянку, площею 0,0945 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться на АДРЕСА_3 .
Позивач вказувала, що вона як спадкоємець першої черги за законом після батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений законом строк звернулась із заявою про прийняття спадщини.
Незадовго до смерті її батько ОСОБА_5 01 березня 2014 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 , про що в книзі реєстрації актів про шлюб Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Дзержинський відділ ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області) вчинено актовий запис № 61.
Обґрунтовуючи підстави недійсності оспорюваного шлюбу, позивач вказувала на те, що ОСОБА_5 через тривале, систематичне, постійне зловживання алкоголем впродовж багатьох років неодноразово лікувався у різних медичних установах та перебував під постійним диспансерним наглядом у Комунальній установі «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради з приводу «психічного поведінкового розладу внаслідок зловживання алкоголем, синдром залежності».
Позивач вважала, що ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного шлюбу не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними, потрапив під вплив відповідача ОСОБА_2 , яка була вдвічі молодшою за нього, та під її впливом, не усвідомлюючи свої дії, одружився з нею, водночас розірвав усі стосунки з колишньою сім`єю, зокрема, із нею як донькою.
Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати шлюб, укладений між її батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дошлюбне прізвище - ОСОБА_7 , укладений ними 01 березня 2014 року Дзержинським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 61, недійсним з моменту укладення, тобто з 01 березня 2014 року; зобов`язати Дзержинський відділ ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області анулювати актовий запис про шлюб №61, складений 01 березня 2014 року.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області своїм рішенням від 27 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав шлюб, укладений між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дошлюбне прізвище якої « ОСОБА_7 », укладений ними 01 березня 2014 року Дзержинським відділом ДРАЦС Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 61, недійсним з моменту укладення, тобто з 01 березня 2014 року.
Зобов`язав Металургійний районний у м. Кривому Розі відділ ДРАЦС анулювати актовий запис про шлюб під № 61, складений 01 березня 2014 року.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що будь-які інші докази та документи, що містяться у справі та надані сторонами чи витребувані судом за їхнім клопотанням, не спростовують та не ставлять під сумнів висновок судово-психіатричної експертизи від 03 листопада 2015 року № 310, проведеної Комунальним закладом «Гейківська психоневрологічна лікарня Дніпропетровської обласної ради», і, отже судом не беруться до уваги, оскільки за будь-яких обставин та доказів, з-поміж наданих сторонами, не може бути спростовано факт знаходження померлого ОСОБА_5 в момент реєстрації шлюбу 01 березня 2014  року з ОСОБА_8 (відповідно до визначення, наданого статтею 36 ЦК України, статті 40 СК України) у стані такого психічного розладу, який істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Дніпровський апеляційний суд своєю постановою від 29 листопада 2022 року рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2022 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наданим сторонами у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 40 СК України), викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19 (провадження № 61-17134св20).
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції всупереч статті 27 ЦПК України неправильно визначився з підсудністю цієї справи, оскільки справа відноситься до територіальної підсудності Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу.
Заявник у касаційній скарзі зазначає, що порушення судами норм процесуального права щодо надання та оцінки доказів, які подаються до суду в оригіналі і посвідчуються належним чином, призвели до того, що вона була повністю позбавлена можливості ставити питання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, гарантованої статтею 4 Закону України «Про судову експертизу», оскільки за відсутності медичних документів провести експертизу неможливо. На думку заявника, клопотання за відсутності предмету дослідження заявляти немає сенсу.
Також заявник не погоджується з висновком судово-психіатричної експертизи від 03 листопада 2015 року № 310, проведеної Комунальним закладом «Гейківська психоневрологічна лікарня Дніпропетровської обласної ради» та вказує на його неповноту та відсутність конкретних висновків.
Посилаючись на неоднакове застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах та неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19 (провадження № 61-17134св20), заявник звертала увагу на те, що у цій категорії справ чітко та безспірно зазначено, що укладення шлюбу не є правочином, а тому до конструкції недійсності шлюбу положення ЦК про правочин не можуть бути застосовані. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та дружини.
За твердженням заявника позиція Верховного Суду полягає у тому, що застосування статті 40 СК України вимагає встановленого «тяжкого психічного розладу», а як зазначено в оскаржуваних судових рішеннях, такого підтвердження у судовому засіданні не здобуто. Навпаки, суд посилається на покази експерта ОСОБА_9 , яка підтвердила зворотнє, що не може сказати, чи могли більш тяжкі психотичні порушення проявлятись 01 березня 2014 року під час реєстрації шлюбу, бо вони носять «мерехтливий» характер. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, без встановлення факту абсолютної неспроможності усвідомлення особи усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними в момент реєстрації шлюбу, неможливо визнавати такий шлюб недійсним. Натомість суд першої інстанції у рішенні робить протилежний висновок і виходячи за межі позовних вимог застосовує статтю 36 ЦК України.
Доводи інших учасників справи
У січні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_4 , подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
У відзиві позивач посилається на відсутність порушень судів першої та апеляційної інстанцій правил підсудності при розгляді цієї справи, а також норм процесуального права на стадії підготовчого засідання у справі.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу щодо доводів заявника про неналежність доказів, зокрема, відсутності оригіналів медичної документації, звертає увагу на те, що всі подані медичні документи були предметом дослідження експертів.
Позивач зазначає, що матеріали справи не містять жодного заявленого клопотання відповідачем щодо призначення повторної судово-психіатричної експертизи. Право заявляти клопотання про призначення у цій справі повторної, додаткової судово-психіатричної або будь-якої іншої експертизи, в суді першої інстанції відповідачем не було реалізоване без поважних причин, у зв`язку з чим остання втратила право заявляти такі клопотання в суді апеляційної інстанції, що не може вважатись порушенням її процесуальних прав, в тому числі, гарантованих статтею 4 Закону України «Про психіатрічну експертизу».
Крім того, позивач вважає висновок судово-психіатричної експертизи від 03 листопада 2015 року № 310 таким, що повністю відповідає чинному законодавству, де вказано на психічний стан ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного шлюбу. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі і витребувано цивільну справу.
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2023 року справу призначено до розгляду.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_5 01 березня 2014 року уклав шлюб із ОСОБА_6 , про що в книзі реєстрації актів про шлюб Дзержинським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області вчинено актовий запис № 61. 
ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року у цій справі призначена посмертна судово?психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам Обласного комунального закладу «Гейківська психоневрологічна лікарня Дніпропетровської обласної ради», на вирішення якої були поставлені питання: чи хворів (страждав) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , психічними захворюваннями чи/або тяжкими психічними розладами, якщо так, то з якого часу; чи усвідомлював значення своїх дій, розумів їх суть та (або) міг керувати ними на момент укладення шлюбу з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; чи усвідомлював ОСОБА_5 значення своїх дій, розумів їх суть та (або) міг керувати ними на момент укладення шлюбу з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.189-190, т.1). 
Для проведення експертизи в розпорядження експерта судом були надані матеріали цивільної справи №210/6396/14-ц; оригінали медичних карт стаціонарного хворого № 503, № 1920, № 1926, № 3506, № 250, які були витребувані судом з Комунального закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер Дніпропетровської обласної ради» на ім`я ОСОБА_5 (аркуші склеєні не пронумеровані); оригінал медичної картки амбулаторного хворого б/н Комунального закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер Дніпропетровської обласної ради» (аркуші склеєні пронумеровані, всього на 25-ти арк.) (а.с.194, т.1).
Відповідно до висновку судово?психіатричної експертизи від 03 листопада 2015 року № 310, проведеної Комунальним закладом «Гейківська психоневрологічна лікарня Дніпропетровської обласної ради» (а.с.195 ? 209, т. 1) ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу, що цікавить суд - 01 березня 2014 року - страждав психічним розладом в формі психічного та поведінкового розладу внаслідок вживання алкоголю, підгострогопсихотичного, переважно галюцинаторного розладу на тлі стійких, помірно виражених когнітивних порушень, синдром алкогольної залежності. Згідно з медичною документацією, діагноз «Психічні та поведінкові розлади в результаті вживання алкоголю, синдром алкогольної залежності» був виставлений у 2009 році. Психотичний розлад, що мав місце у ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу 01 березня 2014 року, на момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 , був виражений у такій ступені, яка істотно обмежувала його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року у цій справі задоволено клопотання відповідача і призначена фізико-хімічна експертиза документів, проведення, якої було доручено експертам Київського експертно-дослідного центру та на вирішення експертів поставлені наступні питання: чи відповідає фактична давність виконання записів, датованих 2013 та 2014 роками в медичній документації ОСОБА_5 , а саме: медичної карти амбулаторного хворого б/з; медичної карти стаціонарного хворого № 250; медичної карти стаціонарного хворого № 3506, датам (періодам), якщо ні, то коли (в який період) були виконані вказані записи, та коли фактично відбулося вклеювання цього документу в історію хвороби. Експерт попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. На виконання ухвали про проведення фізико-хімічної експертизи, експерту надано матеріали справи на 227 аркушах та медичні картки, зазначені в ухвалі.
Відповідно до висновку фізико-хімічної експертизи матеріалів документів від 10 березня 2016 року № 14392 записи в медичній картці амбулаторного хворого від 18 січня 2011 року б/н на ім`я ОСОБА_5 , виконано послідовно в періоди, що відповідають зазначеним у записах датам. Записи в медичній картці стаціонарного хворого від 24 липня 2013 року № 3506 на ім`я ОСОБА_5 виконано у період: грудень - липень 2013 року. Встановити чи виконані записи датовані 24 - 27 липня, 29 липня, 30 липня 2013 року послідовно або одночасно не виявилось можливим, що зумовлено недостатньою дискретністю існуючих методик визначення абсолютного часу записів. Записи в медичній картці стаціонарного хворого від 14 січня 2014 року № 250 на ім`я ОСОБА_5 виконано в період: березень 2014 року - грудень 2013 року. Встановити чи виконані записи, датовані 14 - 18 січня, 20 - 24 січня, 27 січня, 28 січня 2014 року послідовно або одночасно не виявилось можливим, що зумовлено недостатньою дискретністю існуючих методик визначення абсолютного часу записів. У зв`язку з відсутністю у експертів України науково обґрунтованих методик із встановлення абсолютного віку клеючих матеріалів, встановити період вклеювання аркушів не виявилось можливим.     
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають повністю.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що позовні вимоги про визнання шлюбу недійсним є обґрунтованими, ґрунтуються на належним чином поданих доказах та поясненнях свідків, наданих під час розгляду справи. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, враховуючи таке.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу (частини перша-друга статті 24 СК України).
Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 СК України).
Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю (частина третя статті 40 СК України).
Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (стаття 42 СК України).
До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина перша статті 20 СК України).
У Сімейному кодексі України закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41).
Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 СК України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв`язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина перша статті 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і в силу прямої вказівки закону (частина третя статті 39 СК України).
В частині третій статті 40 СК України передбачена можливість конвалідації шлюбу як зареєстрованого без вільної згоди сторін, так і фіктивного. У разі встановлення на момент розгляду справи судом, що відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю, шлюб не може бути визнаний недійсним.
У статті 42 СК України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 СК України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 СК України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 СК України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає. 
Схожий правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 404/8982/14 (провадження № 61-1021св21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. 
Розглядаючи спір щодо визнання шлюбу недійним, судом першої інстанції були заслухані пояснення сторін та їхніх представників, за клопотанням сторін допитано, в тому числі, в судовому засіданні експерта ОСОБА_12, досліджено документи, докази та матеріали, що містяться у справі, які були надані сторонами або витребувані судом за їхніми клопотаннями, призначено та проведено судово-психіатричну експертизу, фізико-хімічну експертизу медичних документів щодо факту фальсифікації записів у медичних картах померлого ОСОБА_5 . 
Висновками судово-психіатричної експертизи від 03 листопада 2015 року № 310 встановлено, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу, що цікавить суд - 01 березня 2014 року - страждав психічним розладом в формі психічного та поведінкового розладу внаслідок вживання алкоголю, підгострогопсихотичного, переважно галюцинаторного розладу на тлі стійких, помірно виражених когнітивних порушень, синдром алкогольної залежності. Згідно медичної документації, діагноз «Психічні та поведінкові розлади в результаті вживання алкоголю, синдром алкогольної залежності» був виставлений у 2009 році. Психотичний розлад, що мав місце у ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу 01 березня 2014 року, на момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 , був виражений у такій ступені, яка істотно обмежувала його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 грудня 2015 року задоволено клопотання директора «Київського експертно-дослідного центру» ОСОБА_13 щодо погодження кандидатури експерта та надано дозвіл на залучення ОСОБА_10 для проведення фізико-хімічної експертизи давності документа за ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року.
Висновком фізико-хімічної експертизи матеріалів документів від 10 березня 2016 року № 14392 невідповідності записів їх датам не встановлено.
Судами враховано, що факти систематичного, неодноразового, тривалого зловживання ОСОБА_5 спиртними напоями також підтверджені поясненнями свідків, допитаних під час розгляду справи.
Будь-які інші докази та документи, що містяться у матеріалах справи та надані сторонами чи витребувані судом за їхнім клопотанням, не спростовують та не ставлять під сумнів висновок судово-психіатричної експертизи від 03 листопада 2015 року № 310. Не спростованим залишився факт знаходження померлого ОСОБА_5 в момент реєстрації шлюбу 01 березня 2014 року з ОСОБА_8 у стані такого психічного розладу, який істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, та застосувавши закон, що їх регулює, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням зібраних у справі доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, зокрема, визнав шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 01 березня 2014 року недійсним.
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду, зроблених у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19 (провадження № 61-17134св20) щодо застосування положень статті 40 СК України.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Верховним Судом також враховано, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Зі змісту постанови Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19 (провадження № 61-17134св20) вбачається, що, вирішуючи спір про визнання шлюбу недійсним, суд касаційної скарги, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що суди  відмовили у задоволенні позовних вимог із взаємовиключних мотивів. Крім того, судово-психіатрична експертиза у цій справі була проведена в рамках кримінального провадження, що не може вважатись належним доказом у справі про визнання шлюбу недійсним.
Аргументи заявника щодо застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у вказаній вище постанові колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини та інші підстави позову, що у свою чергу призводить до іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які є подібними доводам апеляційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції та судом першої інстанції, норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи відповідача, наведені у апеляційній скарзі щодо порушення правил підсудності при розгляду справи виходив з того, що спочатку позов було подано у грудні 2014 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, проте ухвалою цього суду 04 грудня 2014 року позовна заява була повернута законному представникові неповнолітнього позивача з підстав, передбачених пунктом 4 частини третьої статті 121 ЦПК України, в редакції, чинній на час подання позову, і 05 грудня 2014 року позов поданий до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за визначеною в ухвалі підсудністю. Крім того, матеріали справи містять заяву представника відповідача ОСОБА_11 від 14 травня 2015 року, в якій остання відмовилась від зміни підсудності справи.
Аналогічними доводами заявник обґрунтовує і касаційну скаргу.
Доводи заявника, наведені у касаційній скарзі, про неповноту висновку судово-психіатричної експертизи від 03 листопада 2015 року № 310 та відсутність у ньому конкретного висновку про здатність ОСОБА_5 станом на 01 березня 2014 року усвідомлювати значення своїх дій, спростовуються дослідженими під час судового розгляду матеріалами проведеної експертизи в сукупності з іншими доказами, та поясненнями експерта ОСОБА_12, наданими нею безпосередньо у судовому засіданні. Експерт ОСОБА_9 , яка брала участь у проведенні вказаної експертизи, підтвердила, що ОСОБА_5 на час укладення шлюбу 01 березня 2014 року був обмежений у здатності усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, що відповідає підставам визнання шлюбу недійсним, визначеним частиною першою статті 39 СК України. Вказані обставини не спростовані відповідачем ОСОБА_2 .     
Також у касаційній скарзі заявник вказує на сумнівність висновку комісійної, посмертної, комплексної судово-психіатричної експертизи від 03 листопада 2015 року № 310, який складений за відсутності оригіналів медичної документації на підставі копій медичних документів, які ніким і ніяким чином не засвідчені, та на експертизу надійшли не всі матеріали, які були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в судовому рішенні, та спростовуються наявними у справі доказами.
Апеляційний суд, перевіряючи аналогічні доводи, вказав, що для проведення експертизи в розпорядження експерта, судом були надані матеріали цивільної справи №210/6396/14-ц в 1-му томі на 193 аркушах; оригінали медичних карт стаціонарного хворого № 503, № 1920, № 1926, № 3506, № 250, які були витребувані судом з Комунального закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер Дніпропетровської обласної ради» на ім`я ОСОБА_5 (аркуші склеєні не пронумеровані); оригінал медичної картки на амбулаторного хворого б/н Комунального закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер» «Криворізький ПНД» ДОР» (аркуші склеєні пронумеровані, всього на 25-ти аркушах) (а. с.194, т.1).
Отже, експертам для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи були надані витребувані судом оригінали медичних карт стаціонарного хворого, оригінал медичної картки амбулаторного хворого, що підтверджено ухвалами суду про витребування доказів, супровідними листами про направлення медичних документів суду та самим висновком експерта № 310.
При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій вказано, що висновок експертизи стороною відповідача поставлено під сумнів, фактично, лише за формальними обставинами, що, нібито, його складено за підробленими документами, проте зазначене не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи (зокрема, згідно з висновком фізико-хімічної експертизи матеріалів документів), клопотань про проведення повторних експертиз не заявлялося.
Право заявляти клопотання про призначення у цій справі повторної, додаткової судово-психіатричної або будь-якої іншої експертизи, в суді першої інстанції відповідачеві роз`яснювалось та не було нею реалізоване без поважних причин, у зв`язку з чим остання втратила право заявляти такі клопотання в суді апеляційної інстанції, що не може вважатись порушенням її процесуальних прав, в тому числі, гарантованих статтею 4 Закону України «Про психіатрічну експертизу».
Інші доводи касаційної скарги є тотожними аргументам наведеним у апеляційній скарзі, і яким апеляційним судом надана належна оцінка. 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин, суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року. 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк