ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/15623/18                                                                                Суддя першої інстанції: Літвінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 січня 2023 року                                                                                 м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
судді-доповідача          - Горяйнова А.М.,
суддів          - Файдюка В.В. та Шелест С.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2022 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 27 червня 2018 року № 0102247-1310-2654/р, № 0102248-1310-2654, № 0102249-1310-2654, № 0102250-1310-2654/р, № 0102251-1310-2654/р, № 0102252-1310-2654/р, № 0102257-1310-2654/р, № 0102258-1310-2654, № 0102254-1310-2654/р.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2022 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково - визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 27 червня 2018 року № 0102247-1310-2654/р, № 0102249-1310-2654, № 0102250-1310-2654/р, № 0102251-1310-2654/р, № 0102252-1310-2654/р, № 0102257-1310-2654/р, № 0102254-1310-2654/р в частині донарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи скаржника полягають у тому, що податкові повідомлення-рішення були винесені на основі даних, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виходячи із ставки податку, визначеної рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві».
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що встановлення місцевих податків, зокрема й податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесене до компетенції органів місцевого самоврядування, які зобовязані прийняти відповідне рішення, умови застосування якого в поточному податковому періоді визначаються Податковим кодексом України. Разом з тим ставка зазначеного місцевого податку не була встановлена Київською міською радою на 2015 рік у встановленому законом порядку. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2022 року - без змін, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та сторонами справи не заперечується, що Головним управлінням ДФС у м. Києві на підставі наказу від 30 березня 2018 року № 5107 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на II квартал 2018 року в період з 16 до 27 квітня 2018 року було проведено документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011року до 31 грудня 2017 року, за результатами якої складено акт від 15 травня 2018 року № 2324/26-15-42-04-2502420394. 
В ході перевірки встановлено, що ОСОБА_2 є власником таких об`єктів нерухомого майна: 
-          квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,5 кв.м.
          -          квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м.
          -          частина нежилої будівлі літ. «Б» загальною площею 243,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ;
-          нежилі приміщення під готель в літ. «Д» за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 1534,5 кв.м., розмір частки у власності - Ѕ;
-          частина нежилого приміщення №           18 в літ. «Д» за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 1879,0 кв.м., розмір частки у власності - 3/100;
          -          частина нежилого приміщення № 18 в літ. «Д» за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 1345,4 кв.м., розмір частки у власності - 27/200;
          -          нежилий будинок в літ. «Б» загальною площею 61,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 ;
          -          нежилі приміщення № 19, АДРЕСА_5 загальною площею 597,7 кв.м.;
-          нежилі приміщення № 20, № 21 в літ. «С» АДРЕСА_4 загальною площею 434,9 кв.м., розмір частки у власності - Ѕ;
-          нежитлова будівля (готель) за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 764,8 кв.м.
За підсумками перевірки відповідно до ст. 266 Податкового кодексу України проведено нарахування податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2015-2017 роки в загальному розмірі 78717 грн 24 коп, з яких за 2015 рік в сумі 17309 грн 61 коп, за 2016 рік в сумі 19583 грн 45 коп, за 2017 рік в сумі 41824 грн 18 коп.
На підставі акту перевірки від 15 травня 2018 року № 2324/26-15-42-04-2502420394 Головним управлінням ДФС у м. Києві було винесені податкові повідомлення- рішення від 27 червня 2018 року:
-           № 0102247-1310-2654/р про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 686 грн 59 коп, за 2016 рік на суму 776 грн 88 коп, за 2017 рік на суму 1352 грн 88 коп;
-           № 0102248-1310-2654 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 5977 грн 00 коп;
-           № 0102249-1310-2654 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на суму 9345 грн 11 коп, за 2016 рік на суму 10572 грн 71 коп, за 2017 рік на суму 18414 грн 00 коп;
-           № 0102250-1310-2654/р про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на суму 2212 грн 25 коп, за 2016 рік на суму 2502 грн 86 коп, за 2017 рік на суму 4359 грн 10 коп;
-           № 0102251-1310-2654/р про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на суму 742 грн 98 коп, за 2016 рік на суму 840 грн 58 коп, за 2017 рік на суму 1464 грн 00 коп;
-           № 0102252-1310-2654/р про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на суму 496 грн 21 коп, за 2016 рік на суму 561 грн 40 коп, за 2017 рік на суму 974 грн 70 коп;
-           № 0102257-1310-2654/р про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на суму 330 грн 81 коп, за 2016 рік на суму 274 грн 26 коп, за 2017 рік на суму 654 грн 90 коп;
-           № 0102258-1310-2654 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 1739 грн 60 коп;
-           № 0102254-1310-2654/р про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на суму 2965 грн 83 коп, за 2016 рік на суму 3355 грн 43 коп, за 2017 рік на суму 5844 грн 00 коп.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями контролюючого органу, ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання їх протиправними і скасування. 
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України. Тому лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи можуть розпочати справляння місцевого податку.
Суд першої інстанції наголосив на тому, що у 2015 році місцеві ради вперше отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення місцеві ради та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом для цілей справляння зазначеного місцевого податку 2015 рік.
При вирішенні спору суд першої інстанції врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року № 649/593/16-а.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII  запроваджено новий місцевий податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю, а також встановлено особливості встановлення його ставки і адміністрування.
За правилами пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України (тут та надалі в редакції, чинній з 01 січня 2015 року) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування у відповідності до пп.  266.3.1 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України  є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Положеннями пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України  передбачено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.
Такі ж правила встановлені й п. 10.3 ст. 10, п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, які передбачають, що місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Зазначені норми права вказують на те, що встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.
Одночасно п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону  України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього  Закону  переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Відповідно до положень п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України  сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків визначено пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Зазначеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Також вказана норма розрізняє період опублікування рішення ради, плановий період та наступний період, кожен з яких має самостійне правове значення та не може співпадати в часі.
Згідно з п. 2.1 ст. 2 Податкового кодексу України  зміна положень цього  Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього  Кодексу.
Разом з тим змін до вказаних положень  Податкового кодексу України, що визначають особливості оприлюднення і застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевого податку внесено не було, дія зазначених положень на 2015 рік законодавцем не зупинялась, а місцеві ради не звільнялись від обов`язку при встановленні нового виду місцевого податку дотримуватись вимог пп.  12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України.
Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості був встановлений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01 січні 2015 року, отже, лише у 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов`язку прийняти рішення про встановлення цього податку і визначати його ставку.
Рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 було затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в м. Києві (далі - Положення).
Надалі рішенням Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629» Положення було викладене у новій редакції. 
Приймаючи податкові повідомлення-рішення від 27 червня 2018 року № 0102247-1310-2654/р, № 0102249-1310-2654, № 0102250-1310-2654/р, № 0102251-1310-2654/р, № 0102252-1310-2654/р, № 0102257-1310-2654/р, № 0102254-1310-2654/р, Головне управління ДФС у м. Києві використало ставку місцевого податку, визначеному Положенням у редакції, що рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629», що не відповідає пп.  12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України.
Також колегія суддів вважає необхідним зазначити, що наявність у  Податковому кодексі України норм, які регулюють правила справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради, оскільки Верховна Рада України відповідно до пп.  12.1.2 п. 12.1 ст. 12 Податкового кодексу України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про неправомірність покладення на позивача обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.
Такий висновок відповідає також правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 21 січня 2021 року у справі № 823/1170/16, від 18 січня 2022 року справі № 820/1984/17.
В апеляційній скарзі відповідач виклав норми права, які визначають порядок нарахування і сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, однак не навів заперечень щодо висновків суду першої інстанції про неможливість покладення на позивача обов`язку сплачувати такий податок саме у 2015 році. 
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні від 16 травня 2022 року та не можуть бути підставою для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2022 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -      
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2022 року - без змін
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                                         А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            В.В. Файдюк 

                                                                                                    С.Б. Шелест