Справа № 344/11527/20 
Провадження № 22-ц/4808/286/23 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Возняк В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дяківа Дмитра Івановича на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2022 року, ухвалене в складі судді Бородовського С.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, зустрічним позовом приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПП ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.
Позовні вимоги мотивувала тим, що 21.06.2019 року вона була прийнята на роботу продавцем промислових товарів до ПП ОСОБА_2 та звільнена з посади за власним бажанням 24.07.2020 року.
Відповідно до відомостей Пенсійного фонду України за період роботи з червня 2019 року по червень 2020 року позивачу було нараховано заробітну плату в сумі 54935,65 грн. Однак на час подання позову відповідач не виплатила ОСОБА_1 вказану суму, вимогу останньої від 31.07.2020 року щодо проведення розрахунку в добровільному порядку не задовольнила.
07.08.2020 року за заявою позивача Івано-Франківським міським судом був виданий судовий наказ про стягнення з ПП ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі. Але 31.08.2020 року такий скасовано, роз`яснено право на звернення до суду в позовному провадженні.
Просила ухвалити рішення, яким стягнути з ПП ОСОБА_2 на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 54935,65 грн.
09.10.2020 року ПП ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення коштів. Вимоги даного позову обґрунтувала тим, що згідно наказу від 21.06.2019 року нею було прийнято ОСОБА_1 на роботу продавцем-касиром з окладом 4200,00 грн., який 02.01.2020 року у зв`язку зі зміною мінімальної заробітної плати збільшено до 4800,00 грн. За спільною домовленістю ОСОБА_1 безпосередньо виплачувала собі як касир заробітну плату щоденно готівкою по місцю здійснення нею торгівельної діяльності ( АДРЕСА_1 ). Частину заробітної плати остання за її бажанням отримувала товарами по оптових цінах, що не суперечить вимогам ст. 23 ЗУ «Про оплату праці». Після всіх розрахунків залишок виручки вона передавала ПП ОСОБА_2 як роботодавцю.
Оскільки ОСОБА_1 фактично працювала в магазині роздрібної торгівлі, виплата заробітної плати в цьому ж магазині здійснювалася їй правомірно. За весь час роботи нарікань на форму отримання заробітної плати від неї не поступало, до контролюючих органів з приводу затримки у виплаті чи невиплати заробітної плати вона не зверталася. Також про виплату заробітної плати свідчать зошити обліку готівкових коштів, які за своїм змістом є звітами касира, власноручно заповнені ОСОБА_1 . У відповідача як у підприємця на спрощеній системі оподаткування обов`язок ведення бухгалтерського та податкового обліку відсутній. Тому облік виручки в касі за даною адресою і вівся продавцем-касиром ОСОБА_1 .
Однак провівши звірку по даних зошитах нею було виявлено, що ОСОБА_1 протиправно приховала та не передала їй виручку від реалізованого належного власнику на праві особистої власності товару в розмірі 35361,00 грн. На вимогу передати ці кошти остання відмовилася та написала заяву про звільнення за власним бажанням. При цьому при звільненні в порушення вимог чинного законодавства відмовилася провести взаємозвірку, надати відповідний звіт по грошових коштах та товарно-матеріальних цінностях (ТМЦ), передати їй грошові кошти з каси та залишки ТМЦ, які знаходились в неї на реалізації, оформити відповідні акти. Дані обставини підтверджуються актом та свідками, які були присутні при звільненні ОСОБА_1 .
Окрім цього у зв`язку з запровадженим карантином з 17.03.2020 року по 16.05.2020 року згідно наказу про призупинення діяльності від 17.03.2020 року ні відповідач, ні ОСОБА_1 не здійснювали жодної діяльності, остання на роботу не виходила. Тому підстави для нарахування і виплати їй заробітної плати за цей період відсутні.
За період з 21.06.2019 року по 24.07.2020 року ПП ОСОБА_2 було нараховано ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 48918 грн., з якої утримано ПДФО в розмірі 18% та військовий збір в розмірі 1,5% в загальній сумі 9539 грн. Тобто до видачі ОСОБА_1 належало 39379 грн. При цьому згідно обліку грошових коштів в касу по АДРЕСА_1 за цей період надійшло 707608 грн., з яких остання передала роботодавцю 548946 грн., 36900 грн. сплатила як орендну плату, 6270 грн. – за послуги охорони, 51366 грн. – постачальнику. Отже різниця, з якої ОСОБА_1 отримала заробітну плату, становить 64126 грн. (замість належних 39379 грн., з яких 10164 грн. вона отримала товаром).
Тобто позивач за первісним позовом як найманий працівник приховала (фактично привласнила) та не передала роботодавцю 35361,00 грн. (64126 - 39379 - 10164), які просить стягнути з неї в судовому порядку.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.10.2020 року зустрічний позов ПП ОСОБА_2 прийнято до спільного провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.11.2022 року в позові ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати відмовлено. Зустрічний позов приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного підприємця ОСОБА_2 35361 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Дяків Д.І. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.
Вважає, що суд першої інстанції, стягуючи шкоду, не провів детального аналізу складових деліктного правовідношення, не з`ясував та не обґрунтував вину особи в заподіянні матеріальної шкоди, не встановив подію, внаслідок чого була заподіяна шкода, причинний зв`язок між подією та самою шкодою, розмір такої шкоди. Натомість суд обмежився трактуванням можливого припущення настання шкоди.
Також суд не взяв до уваги той факт, що ПП ОСОБА_2 не вела належним чином облік матеріальних цінностей та бухгалтерську звітність, при прийомі на роботу позивача акт прийому-передачі матеріальних цінностей не підписувався. А зошит, на який посилається суд як на доказ обліку, не дозволяє встановити скільки при прийомі на роботу позивач отримала матеріальних цінностей, скільки продала та коштами на яку суму заволоділа. Те саме стосується й наданих відповідачем розрахунків заборгованості, які написані нею від руки, а не на відповідному бланку. При цьому і позивач, і його представник не визнавали вказані докази щодо розміру завданої шкоди і звертали увагу суду на їх недопустимість та неналежність.
З показів допитаних свідків також не вбачається коли, в якому розмірі та при яких обставинах була завдана шкода ПП ОСОБА_2 .
Щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, то на його думку суд безпідставно не взяв до уваги довідку з пенсійного фонду як підтвердження нарахування зарплати, оскільки на момент звільнення такі дані в роботодавця отримати було неможливо. Також відомості про отримання заробітної плати були надані для підпису працівнику вже після її звільнення, а не в кінці кожного місяця, оскільки належного бухгалтерського обліку не велося.
Зазначає, що позивач заробітну плату взагалі не отримувала, тому й відмовилася при звільненні підписувати таку відомість.
Просить рішення Івано-Франківського міського суду від 15.11.2022 року скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ПП ОСОБА_2 відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 – адвокат Дяків Д.І. подану апеляційну скаргу підтримав.
Відповідач ПП ОСОБА_2 та її представник - адвокат Рогів Т.Р. щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 з 24.10.2018 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, код згідно з КВЕД 47.71 – Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах; 2 група, ставка платника єдиного податку – 15% до розміру мінімальної заробітної плати (т. 1, а.с. 198-199).
21.06.2019 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу продавцем промислових товарів ПП ОСОБА_2 з окладом 4200 грн. (Наказ №01 від 20.06.2019 року) та звільнена за власним бажанням 24.07.2020 року (Наказ №02 від 24.07.2020 року), про що свідчать копії її Трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.09.1991 року, наказів №1 від 20.06.2019 року та №02 від 25.07.2020 року, заяви про звільнення від 25.07.2020 року, Повідомлення про прийняття працівника на роботу від 20.06.2019 року (т. 1, а.с. 23-26, 45-47, 197).
Відповідно до копії виписки з Наказу від 02.01.2020 року по особовому окладу у зв`язку зі збільшенням мінімальної заробітної плати з 01.01.2020 року до 4723,00 грн. збільшено заробітну плату ОСОБА_1 до 4800,00 грн. в місяць (т. 1, а.с. 48).
Наказом від 17.03.2020 року було зупинено на час дії карантину діяльність ПП ОСОБА_2 та на цей час звільнено її як підприємця та найманого працівника ОСОБА_1 від необхідності бути присутніми на робочому місці (а.с. 44).
З 01.07.2020 року по 24.07.2020 року ОСОБА_1 перебувала в оплачуваній відпустці, що підтверджується копією заяви від 22.06.2020 року та Записки №01 про надання відпустки (а.с. 49-50).
Згідно копій індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 Пенсійного фонду України від 03.08.2020 року дохід ОСОБА_1 за період з червня 2019 року по червень 2020 року (включно) становив 54935,65 грн. (26366,65 + 28569,00) з розрахунку 4200 грн. доходу з червня по грудень 2019 року та 4800 грн. з січня 2020 року (т. 1, а.с. 10-15).
Відповідно до копії листа Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №4440/10/09-19-13-08-14 від 07.10.2020 року заборгованості по податках та платежах, єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування по ФОП ОСОБА_2 станом на 07.10.2020 року немає (т. 1, а.с. 196).
Згідно листа Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №10002/6/09-19-24-01-06 від 21.10.2022 року за період 2019-2020 років ФОП ОСОБА_2 обліковувався один найманий працівник, який прийнятий на роботу 21.06.2019 року та звільнений 24.07.2020 року. За вказаний період нараховано та перераховано податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати в сумі 9936,88 грн. та військового збору – 829,08 грн. Повідомлено, що податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати та військовий збір обліковується органами ДПС в інтергованій картці платника за формою №15 тільки щодо надходження платежу, нарахування за документами податкової звітності не відображаються (т. 2, а.с. 27-28).
31.07.2020 року ОСОБА_1 надіслала на поштову адресу ПП ОСОБА_2 заяви, в яких просила надіслати їй поштою належним чином завірені копії наказів про прийняття на роботу та звільнення, а також провести з нею повний розрахунок. Дане поштове відправлення отримано 07.08.2020 року (т. 1, а.с. 9, 16-17, 29-30).
До зустрічного позову ПП ОСОБА_2 додано копії аркушів зошитів із записами про продажі промислових товарів та іншими записами (т. 1, а.с. 52-193) та здійснені нею розрахунки по касі, вторгованій ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , і заробітної плати останньої згідно яких за період з червня 2019 року по березень 2020 року (включно) сума, з якої ОСОБА_1 одержала заробітну плату, склала 64126 грн., в той час як їй належало до видачі за період з 21.06.2019 року по 25.07.2020 року 39379 грн. за мінусом отриманих товаром 10164 грн. Отже остання як найманий працівник не передала роботодавцю 35361 грн., які просила з неї стягнути в судовому порядку (64126 – 39379 – 10164) (т. 1, а.с. 51, 194-195).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи та поясненнями сторін, показами свідків підтверджено, що позивач самостійно отримувала від відповідача товар та продавала його, а грошові кошти від цієї діяльності залишала в себе і використовувала їх на оплату охорони, оренди торгового місця та виплати собі заробітної плати. Протягом року будь-яких претензій щодо невиплати їй заробітної плати до відповідача не висувала, а такі виникли тільки після виявлення власницею недостачі матеріальних цінностей. Позивач відмовилась від підписання відомостей про отриману нею заробітну плату не у зв`язку з неотриманням такої, а з підстави надання нею позики відповідачу в сумі 300 доларів США та бажанням примусити повернути даний борг. Доказів невиплати заробітної плати та належного розрахунку претензії нею не подано. Також позивачем не надано суду доказів того, що вона повернула відповідачу грошові кошти за проданий товар. Натомість в зустрічній позовній заяві міститься розрахунок заборгованості позивача перед відповідачем за продані товари із зазначенням розміру їх вартості, розміру грошових коштів, які відповідач визнала, що позивач їй передала в якості вартості наданих для продажу товарів, та суми залишку неповернутих товарів або грошових коштів. В судовому засіданні позивач надала перед судом пояснення про те, що вона особисто мала доступ до каси, кошти залишала у себе або на робочому місці; в зошити вносила всі відомості про отриманий та проданий товар, облік руху товару і грошей та звіряла їх з відповідачем щотижня. Спростування вказаних розрахунків і доказів позивач не надала. Пояснила суду, що все ж нею допущено недостачу в сумі 20000 гривень, з яких за її припущенням вона повернула, але доказу цього немає. Таким чином факт отримання матеріальних цінностей і їх недостачі та заборгованості позивачем визнано особисто в судовому засіданні.
Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду щодо відмови в задоволенні первісного позову, однак не може погодитися із задоволенням зустрічного з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із частинами першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.
Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
У справі, що переглядається, матеріалами справи та показами свідків підтверджено і сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_1 з 21.06.2019 року по 24.07.2020 року працювала продавцем промислових товарів ПП ОСОБА_2 . За домовленістю сторін продавець зберігала грошові кошти від торгівлі, щоденну та щотижневу касу від своєї діяльності, особисто виконувала функцію з оплати за оренду місця і за охорону, а частину виручених коштів передавала власнику.
Встановлено також, що згідно даних Головного управління ДПС в Івано-Франківській області заробіток позивача за вказаний період був встановлений в межах відповідної мінімальної заробітної плати, відповідачем сплачено податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати в сумі 9936,88 грн. та військовий збір в сумі 829,08 грн. (т. 1, а.с. 10-15, 196, т. 2, а.с. 27-28).
При цьому протягом вказаного періоду (близько року) ОСОБА_1 жодних претензій до відповідача щодо затримки виплати чи невиплати їй заробітної плати не висувала, до контролюючих органів з даного приводу не зверталася, продовжувала виконувати свої трудові обов`язки. Доказів та розрахунку невиплаченої заробітної плати суду не надала.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.
Доводи апелянта про те, що суд безпідставно не взяв до уваги довідку з пенсійного фонду як підтвердження нарахування зарплати, правильності вказаних висновків не спростовують, оскільки така довідка відображає нараховану заробітну плату без утримання податків і зборів і сама по собі не може свідчити про те, що працівник не отримував вказану заробітну плату.
Що ж стосується задоволених вимог зустрічного позову ПП ОСОБА_2 про стягнення коштів, то апеляційний суд зазначає наступне.
Так, в статті 130 КЗпП України передбачено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач за зустрічним позовом ПП ОСОБА_2 посилалась на те, що провівши звірку по зошитах обліку готівкових коштів, які вела ОСОБА_1 , нею було виявлено, що остання протиправно приховала та не передала їй виручку від реалізованого товару в розмірі 35361,00 грн.; на вимогу передати ці кошти відмовилася та написала заяву про звільнення за власним бажанням, відмовилася провести взаємозвірку, надати відповідний звіт по грошових коштах та товарно-матеріальних цінностях.
Разом з тим, наявні в справі копії аркушів зошитів із записами про продажі промислових товарів та іншими записами (т. 1, а.с. 52-193) та здійснений самим відповідачем розрахунок по касі, вторгованій ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 51) не дозволяють достовірно встановити як факт недостачі, так і те, що продавець не передала власнику виручку від реалізованого товару у вказаному нею розмірі.
Належних доказів того, що в магазині, де працювала позивач, за період її роботи було виявлено будь-яку недостачу грошових коштів, відповідач не надала. Доказів щодо вартості завданих відповідачу збитків внаслідок нестачі товару та з чиєї вини сталася нестача, які товари та в якій кількості були передані на реалізацію позивачу, матеріали справи також не містять.
До правоохоронних органів з приводу крадіжок за цей період відповідач ПП ОСОБА_2 не зверталася.
ОСОБА_1 на спростування вказаного зазначила, що в магазині, де вона працювала, не було недостачі грошових коштів, виручку після оплати оренди, послуг охорони та постачальника вона передавала ПП ОСОБА_2 . Жодних належних та допустимих доказів встановлення нестачі товару чи коштів у магазині, де вона працювала, матеріали справи не містять.
Що ж стосується висновку суду першої інстанції про те, позивач в судовому засіданні визнала факт недостачі коштів на суму 20000,00 грн., то такі спростовуються звукозаписами пояснень останньої (19.07.2022 року; 11:19:32). Більше того, такі в жодному випадку не доводять факт завдання останньою шкоди відповідачу на вказану нею в позові суму (35361,00 грн.).
Таким чином ПП ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що їй діями ОСОБА_1 дійсно було завдано будь-яких збитків.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №287/354/14-ц (провадження №61-10144св18).
А в постановах Верховного Суду від 02.11.2020 року у справі №321/1179/16 (провадження №61-9314св20), від 03.10.2022 року у справі №204/1724/20 (провадження №61-18714св20) зазначено також, що сама по собі нестача товарних цінностей або їх надлишок, а також підозра, якщо немає конкретних фактів не можуть бути підставою для втрати довіри до працівника.
Оскільки обов`язок працівника відшкодувати завдану шкоду повинен ґрунтуватися на конкретних фактах вчинення ним протиправних винних дій, а відповідач не надала суду належних та допустимих доказів наявності прямої дійсної шкоди, а також того, що така шкода була заподіяна винними протиправними діями (бездіяльністю) ОСОБА_1 та між цими діями і шкодою існував причинний зв`язок, то висновок місцевого суду про законність та обґрунтованість вимог її зустрічного позову є помилковим.
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції в частині первісного позову слід залишити без змін, а в частині зустрічного позову через неповне з`ясування та недоведеність обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права скасувати з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цього позову.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дяківа Дмитра Івановича задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2022 року в частині зустрічного позову приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині.
У задоволенні зустрічного позову приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2022 року в частині первісного позову ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                       О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 17 березня 2023 року.