УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 березня 2023 року
м. Київ
справа № 758/5509/22
провадження № 51- 1586 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Яблунівка Макарівського району Київської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК. 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої  та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Подільського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді арешту строком на 3 місяці. 
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 15 червня 2022 року приблизно о 15 годині, знаходячись біля станції метро «Мінська» в місті Києві, на зупинці громадського транспорту побачив поліетиленовий пакет з пазовим замком, всередині якого знаходилася психотропна речовина - амфетамін, який підібрав та помістив до власного гаманця та в рюкзак, тим самим незаконно придбав та почав зберігати психотропну речовину для особистого вживання без мети збуту. Далі ОСОБА_4 , незаконно зберігаючи при собі психотропну речовину, зайшов до вестибюлю станції метро «Мінська», де був зупинений працівником поліції, якому повідомив про наявну у нього при собі психотропну речовину, та в приміщенні кімнати поліції на станції метро в присутності двох понятих самостійно дістав і надав з метою вилучення поліетиленовий пакет з пазовим замком, у якому була порошкоподібна речовина рожевого кольору.   
Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/111-22/21671-НЗПРАП від 06 липня 2022 року, вилучена у ОСОБА_4 та надана на дослідження речовина містить психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін масою 0,319 г.
Згідно з Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, амфетамін є психотропною речовиною, обіг якої обмежено (Список № 2 Таблиці ІІ).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року задоволено апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання.
Пом`якшено призначене ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК покарання з арешту на строк 3 місяці до штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі винного внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку прокурора, судом апеляційної інстанції не враховано всіх обставин скоєння злочину та особу обвинуваченого, які врахував суд першої інстанції, а тому його рішення не відповідає вимогам ст. 419 КПК та підлягає скасуванню.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 1 ст. 309 КК у касаційній скарзі не оспорюється. 
Доводи прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_4 покарання є непереконливими та не наведено обставин очевидно не справедливого покарання визначеного судом.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Як вбачається з копії вироку, при призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції врахував: характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК віднесено до кримінального проступку; дані про особу обвинуваченого, що він раніше не судимий, неодружений, офіційно не працює і не надав органу дізнання та суду підтвердження наявності у нього грошових коштів чи заробітку, які б надавали можливість сплатити штраф, осіб на утриманні не має, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків, хронічними захворюваннями не страждає, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується добре; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання.
Пославшись на такі обставини, місцевий суд дійшов висновку про неможливість попередження вчиненню ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень та його виправлення без ізоляції від суспільства, і призначив йому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 309 КК у виді арешту на строк 3 місяці.
Апеляційний суд з такими висновками місцевого суду не погодився та вважав, що обраний для ОСОБА_4 захід примусу не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і даним про його особу внаслідок суворості, оскільки районний суд при призначенні ОСОБА_4 покарання  залишив поза увагою конкретні обставини вчиненого ним кримінального проступку, зокрема незначний розмір психотропної речовини (амфетаміну масою 0,319 г.), що він придбав, підібравши на вулиці біля станції метро, та який у нього одразу ж був вилучений у вестибюлі цієї самої станції метро, а також неналежним чином врахував ставлення обвинуваченого до скоєного і дані про його особу, а саме те, що ОСОБА_4 свою винуватість у скоєному повністю і беззаперечно визнав та щиро розкаявся, раніше не судимий і до кримінальної відповідальності притягується вперше, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно. До того ж, суд апеляційної інстанції  врахував данні про наявність постійного місця реєстрації та проживання, позитивних характеристик, його перебування в цивільному шлюбі з ОСОБА_6 та наявності у них спільної малолітньої дитини ОСОБА_7 , 2016 року народження.   
З урахування вищезазначеного, та обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність пом`якшення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 309 КК, а саме про застосування до нього менш суворого виду покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, встановленому вказаним законом України про кримінальну відповідальність
Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком апеляційного суду та вважає, що призначене   ОСОБА_4 апеляційним судом покарання за ч. 1 ст. 309 КК, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів та відповідає положенням статей 50, 65 КК. 
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає. Відсутні такі доводи і в касаційній скарзі прокурора.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає нормам статей 370, 419 КПК, вона  є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,  які були би підставами для зміни або скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.  
Щодо посилання прокурора, що в апеляційній скарзі захисника наявні суперечності, оскільки скаржник, посилаючись на тяжкість призначеного покарання, наполягав на постановленні нового вироку, що суперечить змісту апеляційної скарги та призводить до неузгодженості його позиції з вимогами КПК щодо повноважень апеляційної інстанції, то вони є безпідставними. Як убачається з копії судового рішення, в апеляційній скарзі зі змінами захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеності винуватості ОСОБА_4 у його вчиненні та правильності кваліфікації його дій, просив вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, а саме застосувати до обвинуваченого за ч. 1 ст. 309 КК покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів, позицію засудженого ОСОБА_4 , котрий підтримав апеляційну скаргу зі змінами свого захисника.
Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали апеляційного суду з мотивів, зазначених у касаційній скарзі прокурора, а тому вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді

 
ОСОБА_1                       ОСОБА_2                                    ОСОБА_3