Номер провадження: 22-ц/813/1767/23 
Справа № 522/22454/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приморська державна нотаріальна контора у місті Одесі про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Шенцевої О.П. 20 серпня 2021 року у м. Одеса, –
встановила:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визначити йому додатковий строк на прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батьків – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
При цьому позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_4 .
Після їх смерті відкрилася спадщина, яка складається зі 2/3 частин квартири, за адресою: АДРЕСА_1 . На момент смерті батьків він фактично проживав з ними, але його сестра ОСОБА_2 , яка фактична з батьками не проживала, вважає, що саме вона є спадкоємцем.
ОСОБА_1 звернувся до Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі із заявою про прийняття спадщини, але 09.06.2020 року отримав відмову у зв`язку із пропуском строку звернення для прийняття спадщини.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що причиною пропуску строку став його стан здоров`я.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано наступне: відповідач ОСОБА_2 фактично не проживала разом зі спадкодавцями; на підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцями та неможливості вчасного звернення до нотаріуса у зв`язку із хворобою були викликані та допитані у якості свідків сусіди.
Сторони про розгляд справи на 07.02.2023 року були сповіщені належним чином.
07 лютого 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про перенесення судового засідання.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Після смерті останніх відкрилася спадщина на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .
Вказана квартира АДРЕСА_2 , належала померлим ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідачці по справі ОСОБА_2 в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.2006 року.
Згідно листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 29.04.2020 року, у квартирі АДРЕСА_2 , станом на 15.02.2010 року були зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 
24.04.2020 року за № 397 на адресу Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшла заява про прийняття спадщини за законом від ОСОБА_2 
04.06.2020 року за № 581 на адресу Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшла заява про прийняття спадщини за законом від ОСОБА_1 .
Постановами Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі від 09.06.2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).
Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 
1)у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 
2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Позивач повинен довести поважність пропуску строку для прийняття спадщини не лише у межах шестимісячного строку, встановленого частиною першою статті 1270 ЦК України, а й упродовж усього періоду від дати відкриття спадщини до дати звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.
Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Позивач, як на підставу пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини, посилався на стан свого здоров`я. При цьому позивач надав виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1333/377 за період з 07.07.2020 року по 17.07.2020 року.
Колегія суддів приймає до уваги, що встановлений положеннями статті 1270 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті батька позивача ОСОБА_3 сплив ще 15.08.2010 року, а після смерті матері позивача ОСОБА_4 вказаний строк сплив 18.07.2013 року.
Жодного доказу наявності у ОСОБА_1 непереборних причин для неможливості подачі заяви про прийняття спадщини після смерті батьків у вищевказані передбачені законом строки матеріали справи не містять, а тому посилання позивача на перебування на стаціонарному лікуванні та проходження медичних обстежень в період з 07.07.2020 року по 17.07.2020 року не може вважатись поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини.
Судом першої інстанції також зазначено, що спадкоємець має право подати заяву про прийняття спадщини шляхом направлення її поштою до нотаріальної контори або до органів місцевого самоврядування. Позивач не був позбавлений можливості подати засобами поштового зв`язку до державної нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини після смерті батьків протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.
У постановах Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 489/1915/18 та від 28.02.2018 року у справі № 710/1397/16-ц містяться висновки про те, що сама по собі необізнаність спадкоємця про смерть спадкодавця, сімейні обставини та велика відстань між місцем проживання спадкодавця та спадкоємця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини, не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.
Таким чином, встановивши, що у ОСОБА_1 були відсутні об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для своєчасного прийняття спадщини, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не мають правового значення для вирішення справи, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_2 фактично не проживала разом зі спадкодавцями, оскільки вказаний факт не є предметом розгляду даної справи і не впливає на її вирішення.
Необґрунтованими також є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на підтвердження факту проживання однією сім`єю апелянта зі спадкодавцями та неможливості вчасного звернення до нотаріуса у зв`язку із хворобою були викликані та допитані у якості свідків сусіди
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї.
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України).
Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.
При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.
Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.
Однак, у даному випадку ОСОБА_1 позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцями на час відкриття спадщини не заявляв, а тому у колегії суддів відсутні передбачені законом повноваження вирішувати це питання у межах розгляду позовних вимог про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.
Жодних належних доказів непереборних та істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батьків – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до судів першої та апеляційної інстанцій не надано, що унеможливлює задоволення заявлених позовних вимог.
Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Відповідні правових висновків висловлені Верховним Судом України у постановах: від 04.11.2015 року 6-1486цс15 та від 23.08.2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26.06.2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17.10.2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30.01.2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31.01.2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
Отже, практика судів касаційної інстанції у цій категорії справ є незмінною.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 16 лютого 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін 

                                                       О.М. Таварткіладзе