Справа № 127/23527/21
Провадження № 22-ц/801/583/2023
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2023 року	Справа № 127/23527/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,
                за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/23527/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2022 року, яке ухвалене суддею Медяною Ю.В. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 25 жовтня 2022 року, 

в с т а н о в и в :

В вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця, мотивуючи його тим, що 15 грудня 2016 року між позивачем та батьком відповідача – ОСОБА_3 було укладено усну попередню домовленість про укладення договору купівлі-продажу належної ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за 18 000 доларів США. 
Позивач передала йому 10 000 доларів США в якості попередньої оплати, про шо ОСОБА_3 видав розписку. Крім того, ОСОБА_3 було взято зобов`язання на протязі шести місяців але не пізніше 15 червня 2017 року укласти договір купівлі-продажу квартири та звільнити помешкання.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
31 жовтня 2017 року позивач направила відповідачу листа, яким повідомила її про зобов`язання ОСОБА_3 та просила виконати їх в повному обсязі. Відповідач під час особистої зустрічі запевнила позивача, що після отримання права власності на спадкове майно, вона виконає зобов`язання.
12 грудня 2018 року відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого до неї перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
20 грудня 2018 року позивач повторно направила відповідачу листа з вимогою повернути 10 000 доларів США або укласти з позивачем договір купівлі-продажу квартири. У відповідь відповідач запевнила позивача, що виконає зобов`язання найближчим часом.
Проте, кошти в розмірі 10000 доларів США відповідач не повернула, тому просила суд стягнути з ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за договором позики від 15 грудня 2016 року в розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно 269298 грн станом на 06 вересня 2021 року. 

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи. Просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
 Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, позивач зверталась з вимогою до спадкоємця боржника щодо повернення боргу. Крім того, вважає, що судом порушено приписи ч.7 ст.81 ЦПК України, оскільки з власної ініціативи витребував з Другої вінницької державної нотаріальної контори копію спадкової справи, відкриту після смерті ОСОБА_3 .
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не пред`явила вимоги у строк встановлений ст.1281 ЦК України, тому позбавляється права вимоги щодо спірного зобов`язання.
Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

  Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       
Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 15 грудня 2016 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 10 000 доларів США, що еквівалентно 263074,16 грн в якості попередньої оплати, згідно усного договору між ними про намір укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за 18 000 доларів США. В свою чергу ОСОБА_3 зобов`язався протягом шести місяців але не пізніше 15.06.2017 укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_1 та звільнити помешкання, про що укладена була відповідна розписка. (а.с.75).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 05 жовтня 2017 року (а.с.15).

12 грудня 2018 року відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого вона отримала право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.16).

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, в тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Як передбачено у ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини зумовлюючи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Законодавством визначено, що у випадку прийняття спадщини відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками (універсальне правонаступництво).

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини.

Статтею 1281 ЦК України унормовано, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

За положеннями ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Саме на підставі норм ст. 1282 ЦК України позивач і заявив вимоги до відповідача у цій справі.

Зважаючи на наведене, кредитор вправі вимагати з відповідача стягнення суми заборгованості за договором позики.

Вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, від 12 травня 2022 року у справі № 577/650/21.

З матеріалів справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла його дочка ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем встановлений ч.ч.2, 3 ст. 1281 ЦК України строк не виконаний, оскільки матеріали справи, а також витребувані судом копії спадкової справи після померлого ОСОБА_3 , не підтверджують, що позивач ОСОБА_4 зверталась до спадкоємців з відповідною вимогою. Отже, ОСОБА_4 не виконала вимоги ст. 1281 ЦК України, не пред`явивши вимоги до спадкоємців.

Таким чином, шестимісячний строк пред`явлення вимоги до спадкоємців ОСОБА_3 , передбачений ч. 2 ст. 1281 ЦК України, щодо заборгованості на суму 10000 доларів США позивачем пропущений.

Отже, надавши належної оцінки встановленим фактичним обставинам, суд першої інстанції розглянув справу у відповідності до положень законодавства, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині безпідставного витребування з власної ініціативи копії спадкової справи з Другої вінницької державної нотаріальної контори копію спадкової справи, відкриту після смерті ОСОБА_3 , колегія суддів відхиляє з огляду на те, що судом першої інстанції вірно, з метою повного та об`єктивного розгляду справи, застосовані положення частини 7 статті 81 ЦПК України та витребуванні відповідні докази (копію спадкової справи).

Також колегія суддів не може прийняти додані позивачем ОСОБА_1 до апеляційної скарги нові докази, а саме: копію опису цінного поштового відправлення (ф.107) від 31 жовтня 2017 року та копію опису цінного поштового відправлення (ф.107) від 20 грудня 2018 року, оскільки такі докази позивачем без поважних причин у суд першої інстанції не подавалися та про них позивач не заявляв.

Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч.ч.5, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини першої та другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач не мала можливості подати, долучені до апеляційної скарги нові докази, до суду першої інстанції, як це передбачено ч.ч.5, 7 ст. 81, ст. 83 ЦПК України і позивач не надала докази про наявність істотних перешкод для виконання процесуального обов`язку вчасно розкривати наявні у неї докази.

Підтверджень, що вказані документи надавались позивачем до суду першої інстанції, матеріали справи не містять.

За таких обставин, апеляційний суд не бере до уваги надані позивачем разом з апеляційною скаргою копію опису цінного поштового відправлення (ф.107) від 31 жовтня 2017 року та копію опису цінного поштового відправлення (ф.107) від 20 грудня 2018 року.
Крім того, матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем ОСОБА_2 зазначених листів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню апеляційним судом.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 березня 2023 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                         Матківська М.В.
                                       
                                                       Стадник І.М.