ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

16 березня 2023 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 716/1546/22
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів:  Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю., 
секретар Конецька Д. Г.
позивач  ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 9 січня 2023 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Вайновська О. Є.
ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Позивач просив: 
- встановити факт про те, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 , який проживає на АДРЕСА_1 .
Посилався на те, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 їх дитина проживає разом з ним, перебуває на повному його утриманні та вихованні, про що є домовленість з ОСОБА_2 . Встановлення факту перебування дитини на вихованні батька надасть позивачу можливість отримати соціальні пільги, а дитині можливість виїзду дитини за кордон без документального оформлення згоди матері.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 9 січня 2023 року в позові відмовлено.
Суд виходив з того, що позивачем не доведено, що встановлення факту про те, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню доньку, неможливо вирішити в позасудовому порядку, а також, що це спричинить для позивача правові наслідки у вигляді виникнення особистих чи майнових прав.
Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їх неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вільно обрала собі місце проживання разом з батьком. Спір між сторонами з цього приводу відсутній.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначав, що суд першої інстанції не встановив існування виключних випадків, за яких неможливо було б визначити місце проживання дитини з батьком.
Судом першої інстанції не враховано, що позивач має належні житлові та побутові умови. Відповідачка створила нову сім`ю та проживає в селі Юрківці Чернівецького району Чернівецької області.
Судом не встановлено, що батько дитини веде себе аморально та своєю поведінкою може зашкодити розвитку дитини.
Враховуючи тривалість проживання дитини ОСОБА_4 з батьком, її бажання проживати з ним, добросовісне виконання позивачем своїх обов`язків, створення всіх необхідних умов для проживання дитини, відсутність перешкод для спілкування з матір`ю, суд мав всі підстави для задоволення позову.
Позивач не повинен доводити факт наявності чи відсутності спору, а лише обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 10 грудня 2008 року (а.с.8).
Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2021 року у справі №716/2109/20 (а.с.5-6).
Позивач разом з неповнолітньою дитиною проживають на АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Заставнівської міської ради від 20 жовтня 2022 року №2786 (а.с.10).
ОСОБА_5 проживає на АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Юрковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 25 жовтня 2022 року №1031 (а.с.12).
Нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 підтвердила, що її неповнолітня дочка ОСОБА_4 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 та перебуває на повному його утриманні (а.с.7).
ОСОБА_4 підтвердила своєю заявою про те, що перебуває на вихованні батька та проживає разом з ним. В подальшому має бажання проживати разом з позивачем (а.с.30).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання дитини
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що підставами для відмови у задоволення вказаної вимоги є те, що позивачем не доведено, що встановлення факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню доньку, не можливо вирішити в позасудовому порядку, а також, що це спричинить для позивача правові наслідки у вигляді виникнення особистих немайнових чи майнових прав
У постанові від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. 
Отже, позовна вимога про встановлення факту самостійного виховання дитини є неналежним способом захисту прав позивача щодо виховання його неповнолітньої доньки.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. 
Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Щодо позовної вимоги про визначення місце проживання неповнолітньої дитини
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що в позові слід відмовити у зв`язку з тим, що неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день ухвалення судового рішення досягла чотирнадцятирічного віку та має право вільно обирати собі місце проживання разом з батьком.
За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Отже, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.
З урахуванням зазначеного, встановивши те, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції до винесення рішення по суті спору ОСОБА_4 виповнилося 14 років, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, слід дійти висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком.
Оскільки ОСОБА_4 досягла чотирнадцяти років та вільно обирає собі місце проживання, батьки не в праві обмежувати її право вибору місця проживання.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц.
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що підставою для відмови в позові про визначення місце проживання неповнолітньої дитини є та обставина, що спір між сторонами з приводу місця проживання дитини відсутній.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено висновок, що «закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань».
У постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 522/8782/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 зазначено, що згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Разом з тим висновок щодо застосування пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у наведених постановах зроблено за обставин фактичного виконання відповідачем вимог, які були предметом спору, після пред`явлення позову; предметом перегляду були судові рішення, якими закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору і Верховний Суд, скасовуючи оскаржувані судові рішення та направляючи справи для продовження розгляду, указував на помилковість висновків судів щодо відсутності предмета спору.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 та від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц також зазначив про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Отже, одне лише досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку не може слугувати підставою для висновку про те, що у справі відсутній предмет спору.
Крім того, відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд повинен закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо ним встановлено, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому його слід змінити та викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В решті рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382  ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє  ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Змінити рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 9 січня 2023 року, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 16 березня 2023 року.

Головуючий                                                   Олександр ОДИНАК

Судді:                                                       Мирослава КУЛЯНДА 

                                               Наталія ПОЛОВІНКІНА