Ухвала
Іменем України
 
21 березня 2023 року
м. Київ
справа № 306/1915/22
провадження № 61-2957ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі                       за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про видачу обмежувального припису,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                     ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .
На обгрунтування заяви зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 ,                             в якому фактично проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_2 та двома дітьми, а також постійно перебувають троє дітей рідної сестри ОСОБА_7 . Проживання з вищевказаними особами вважає неможливим, оскільки вони зайняли всю житлову площу будинку і за рахунок того, що вони вчиняють систематично відносно неї домашнє насильство. Зазначає, що будинок необхідний для проживання з сім`єю, в тому числі                                      з малолітньою двохрічною дитиною. З 2020 року питання щодо будинку                                       в добровільному порядку вирішити не вдалося. З 24 лютого 2022 року в Україні Указом Президента України введено в дію правовий режим воєнного стану.                                 В м. Львів де вона проживає з чоловіком та малолітньою дочкою періодично відбуваються масовані ракетні атаки, зникає електроенергія в будинку, водопостачання, мобільний зв`язок та інтернет, вона немає можливості проживати у власному будинку в с. Голубине. Вказує, що ОСОБА_2 ,                               ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 протиправно вчиняють відносно неї дії, які містять ознаки домашнього насильства - психологічного, фізичного, матеріального, звільнили вагітну в період декретної відпустки та фактично залишили без засобів для існування та в їх діях вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст.126-1 КК України - домашнє насильство.
Заявниця вважає себе особою, яка зазнала домашнього насильства та просить видати обмежувальний припис стосовно свого батька - ОСОБА_2 , матері - ОСОБА_3 , брата - ОСОБА_4 , дружини брата ОСОБА_2 , сестри ОСОБА_6                     на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження їхніх прав відносно ОСОБА_1 , а саме: усунути перешкоди в користуванні належним на праві особистої приватної власності будинком АДРЕСА_1 ; заборонити наближення                                на 700 м щодо місця можливого проживання у власному будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривдникам, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та мессенджерах, контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду                                        від 17 січня 2023 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про вчинення зацікавленими особами відносно заявниці ОСОБА_1 домашнього насильства щодо запобігання якому у суду були б підстави застосувати положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» матеріали справи                            не містять.
02 березня 2023 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала                              до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву про видачу обмежувального припису.
ОСОБА_1 порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження, посилаючись на те, що постанова Закарпатського апеляційного суду від 17 січня 2023 року надійшла до її особистого кабінету в системі «Електронний суд» 31 січня 2023 року, в зв`язку з чим вважає, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин та просить його поновити.
Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску                             з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті                          394 цього Кодексу.
Оскаржену постанову прийнято Закарпатським апеляційним судом 17 січня                        2023 року, повний текст постанови складено 27 січня 2023 року. Строк                                   на касаційне оскарження сплинув 27 лютого 2023 року (з врахуванням вихідного дня). Касаційну скаргу подано 02 березня 2023 року, тобто, поза межами строку                     на касаційне оскарження.
Копія оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції надіслана до особистого кабінету в системі «Електронний суд» 31 січня 2023 року, що підтверджено доказами.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що строк на касаційне оскарження відповідно до вимог статті 390 ЦПК України пропущений з поважних причин, в зв`язку з чим заява про поновлення строку на касаційне оскарження                      є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а строк - поновленню відповідно                        до вимог статті 390 ЦПК України.
Касаційна скарга містить посилання на підстави касаційного оскарження визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом                              1 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 вказала, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду: від 29 серпня 2019 року у справі                         № 640/23804/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц,  від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 17 листопада 2021 року у справі №755/937/21.
При цьому суду надано достатньо доказів на підтвердження обставин, наведених в заяві ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті                                     389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                           є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права                                    без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного                            у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції                                в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу                               суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити                                   у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку                             або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
ОСОБА_1 в своїй заяві вказала на те, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , куди без її відома та згоди незаконно проникли до житла та зайняли перший поверх для свого проживання її брат ОСОБА_4 разом з дружиною                          та дітьми. На другому поверсі будинку проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3                        та постійно перебувають троє синів ОСОБА_6 . Оскільки з 2020 року питання щодо будинку в добровільному порядку вирішити не вдалося, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом.
Крім того, заявниця вказала на те, що ТОВ «Свалява-Міськбуд» та                                        Буковецька філія ТОВ «Свалява-Міськбуд» засновниками та директорами                             яких є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 незаконно звільнили її з роботи                               під час перебування у декретній відпустці в листопаді 2020 року без проведення розрахунку при звільненні, про що перевіркою Управління Держпраці                                        у Закарпатській області встановлено порушення та складено відповідні протоколи і приписи.
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису,                                              ОСОБА_1 послалася на те, що заінтересовані особи із залученням інших осіб систематично впродовж тривалого часу вчиняють відносно неї домашнє насильство - психологічне, матеріальне та фізичне, у зв`язку з чим зверталась                        до компетентних органів з відповідними заявами та зверненнями.
Судами встановлено, що між заявницею та заінтересованими особами існують неприязні стосунки.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини,                       є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав                        та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно пунктами 3, 4, 6, 7, 8, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» N 2229-VIII (далі - Закон                         N 2229-VIII) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються                        в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім                                  чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали                                у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.
Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу,                                 яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування)                                         з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном,                                 що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається                                             на строк від одного до шести місяців. 
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать                       про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази,                               що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву                         про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.
Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання                           про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності                                 та недоведеності вимог заяви.
Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. 
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту                           від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого                              є повторюваність.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду: від 17 квітня           2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі                        №452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 12 січня                              2022 року у справі № 752/9731/21, від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21, від 13 липня 2022 року у справі № 369/12715/20, від 10 лютого 2023 року у справі №676/3259/22.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності фактів вчинення заінтересованими особами домашнього насильства відносно заявника,                               та відсутності у зв`язку з цим вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.
Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.
Вчинення перешкод користуванні житловим будинком, відносно якого розглядається спір у судовому порядку та наявність між сторонами трудового спору, не можуть розцінюватись як вчинення насильства у сім`ї.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, які викладені                           в постановах Верховного Суду: від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 24 лютого 2021 року                              у справі № 570/2528/20, від 17 листопада 2021 року у справі №755/937/21                                        є безпідставними, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій у даній справі не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду.
Що стосується аргументів касаційної скарги про те, що суду надано достатньо доказів на підтвердження обставин, наведених в заяві ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, однак суди не дали їм належної оцінки, то вони                           не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди заявника з оцінкою судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів. Однак в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.
Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог                              або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується                                        на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
В оскаржуваних судових рішеннях судів попередніх інстанцій наявні висновки щодо оцінки доказів, про які зазначено в касаційній скарзі, тому аргументи заявника про безпідставне відхилення цих доказів є неспроможними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок                               про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                              є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій,                                          то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Встановивши, що ОСОБА_1 не довела обставин, наведених в її заяві, щодо вчинення заінтересованими особами домашнього насильства відносно неї, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні                    її заяви про видачу обмежувального припису.
З урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин викладені                   в оскаржуваних судових рішеннях висновки щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису узгоджуються                                                  з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається,                             що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права                                 та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право                            на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції                                                  про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру,                         а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура,                              яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Поновити  ОСОБА_1  строк на касаційне оскарження рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2022 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 17 січня 2023 року. 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про видачу обмежувального припису.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                                Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
                                                                                                                           І. В. Литвиненко