ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 686/29327/20
Провадження № 22-ц/4820/253/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Шевчук Ю.Г.,
       з участю        представника позивача         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , державного реєстратора Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради Соловей Мар`яни Миколаївни, державного реєстратора Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради Воротної Олени Іванівни, третя особа – Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Фенікс», про усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності на нерухоме майно та зобов`язання державного реєстратора прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на гараж за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2022 року,

встановив:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , державного реєстратора Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради Іщука В.О. (далі – державний реєстратор Іщук В.О.), державного реєстратора Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради Воротної О.І. (далі – державний реєстратор Воротна О.І.), треті особи – Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Фенікс» (далі – ОСББ «Фенікс»), Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області (далі – УДАБІ у Хмельницькій області), про усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності на нерухоме майно та зобов`язання державного реєстратора прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на гараж.
ОСОБА_2 зазначив, що згідно свідоцтва про право власності на гараж від 12 березня 1999 року він є законним власником і фактичним користувачем гаража № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 . 12 березня 1999 року Міське виробниче управління житлово-комунального господарства зареєструвало право власності позивача на гараж шляхом внесення відповідного запису до реєстрової книги №1-4.
8 квітня 2003 року між ОСОБА_4 (батьком позивача) та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . За цим договором гараж не відчужувався на користь ОСОБА_3 .
У результаті зміни нумерації гаражів за вказаною адресою гаражу присвоєно № НОМЕР_2 . Однак рішенням державного реєстратора Воротної О.І. від 10 листопада 2020 року №55055156 відмовлено у реєстрації права власності позивача на гараж № НОМЕР_2 , по АДРЕСА_1 , оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про право власності на цей гараж за іншою особою.
Як з`ясувалося згодом, на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Соловей М.М. (далі – державний реєстратор Соловей М.М.) від 14 грудня 2015 року №27071659 зареєстровано право власності ОСОБА_3 на гараж № НОМЕР_2 , по АДРЕСА_1 , як на новостворене майно (номер запису про право власності 12523527). Тоді ж державний реєстратор Соловей М.М. видала ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 на гараж № НОМЕР_2 .
Державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на гараж № НОМЕР_2 , по АДРЕСА_1 , є незаконною, оскільки цей гараж належить на правів власності позивачу, тобто фактично має місце подвійна реєстрація на один і той самий об`єкт нерухомого майна. При цьому позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на гараж, яке виникло раніше.
За таких обставин ОСОБА_2 просив суд:
усунути для нього перешкоди у розпорядженні своїм майном, а саме гаражем по АДРЕСА_1 , шляхом визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 14 грудня 2015 року на гараж № НОМЕР_2 за цією адресою за ОСОБА_3 ;
усунути для нього перешкоди у розпорядженні своїм майном, а саме гаражем по АДРЕСА_1 , шляхом визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора Соловей М.М. №27071659 від 14 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_2 за цією адресою за ОСОБА_3 , а також відповідного запису про державну реєстрацію права власності №12523527 від 14 грудня 2015 року;
визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора Воротної О.І. №55055156 від 10 листопада 2020 року про відмову у державній реєстрації права власності на гараж № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;
усунути для нього перешкоди у розпорядженні своїм майном, а саме гаражем по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання державного реєстратора Воротної О.І. прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_2 площею 38,2 кв.м за цією адресою за ОСОБА_2 .

Процесуальні дії суду першої інстанції

Ухвалою від 29 січня 2021 року суд замінив первісного відповідача, державного реєстратора Іщука В.О., на державного реєстратора Соловей М.М.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2022 року в позові відмовлено.
Суд керувався тим, що ОСОБА_3 набув і зареєстрував право власності на гараж у встановленому порядку. Державним реєстратором правомірно відмовлено у державній реєстрації права власності ОСОБА_2 на гараж, оскільки наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Позивач не довів належними та допустимими доказами порушення своїх прав та інтересів.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є законним власником і фактичним користувачем гаража № НОМЕР_2 , по АДРЕСА_1 . Наразі ОСОБА_2 позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на гараж у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки право власності на цей гараж неправомірно зареєстровано за ОСОБА_3 . Суд першої інстанції не врахував указані обставини, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції

Ухвалою від 7 лютого 2023 року суд визнав, що УДАБІ у Хмельницькій області не є юридичною особою, не має цивільної процесуальної дієздатності та не може виступати у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.
Державні реєстратори ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , ОСББ «Фенікс» не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2. Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини 

Рішенням Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 25 вересня 1997 року №1847 затверджено акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію 15-квартирного житлового будинку по  АДРЕСА_1 , загальною площею 1658,6 кв.м. При цьому приміщення гаражів в експлуатацію не приймалися.
Згідно державного акта на право постійного користування землею серії І-ХМ №000623 від 29 березня 2001 року, виданого Виконавчим комітетом Хмельницької міської ради на підставі рішення від 22 листопада 2000 року №1004 та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №1103, у постійному користуванні Товариства співвласників багатоквартирного будинку «Фенікс» (далі – ТСББ «Фенікс»), перебувала земельна ділянка площею 0,0847 га по  АДРЕСА_1 , для обслуговування існуючого житлового будинку.
За договором купівлі-продажу квартири від 8 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Бережною Л.П. (зареєстровано в реєстрі за №978), ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .
11 грудня 2014 року між ТСББ «Фенікс» і ОСОБА_3 укладено договір суперфіцію, за умовами якого ТСББ «Фенікс» передало  ОСОБА_3  у безстрокове безоплатне користування земельну ділянку площею 38,2 кв.м по АДРЕСА_1 , для будівництва та експлуатації гаража.
У 2015 році ОСОБА_3 побудував на цій земельній ділянці гараж загальною площею 38,2 кв.м, а 13 липня 2015 року УДАБІ у Хмельницькій області зареєструвало його декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за №ХМ141151940061.
14 грудня 2015 року держаний реєстратор Соловей М.М. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на гараж № НОМЕР_2 , по  АДРЕСА_1 (індексний номер 27071659), внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_3 на цей гараж (номер запису 12523527) і видала ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 (індексний номер 49813486).
Належний ОСОБА_3 гараж АДРЕСА_3 , розташований у гаражному масиві серед гаражів інших співвласників ОСББ «Фенікс», яке є правонаступником ТСББ «Фенікс», а саме: ОСОБА_7 – бокс № НОМЕР_5 ,  ОСОБА_8 – бокс № НОМЕР_1 , ОСОБА_9 – бокс № НОМЕР_6 , ОСОБА_10 – бокс № НОМЕР_7 , ОСОБА_11 – бокс № НОМЕР_8 , ОСОБА_12 – бокс № НОМЕР_9 .
6 листопада 2020 року ОСОБА_2 через свою представницю ОСОБА_13 звернувся до Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради з заявою про державну реєстрацію свого права власності на гараж № НОМЕР_2 , по АДРЕСА_1 . Рішенням державного реєстратора Воротної О.І. від 10 листопада 2020 року №55055156 відмовлено у реєстрації права власності ОСОБА_2 на цей гараж, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про право власності на цей гараж за іншою особою.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зазначена конституційна норма кореспондується з приписами статті 12 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність», чинному на час виникнення спірних правовідносин, згідно з якими громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (стаття 12).
Аналогічні за змістом положення містяться у статті 328 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.  Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.  Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
За змістом ст. 26 Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі – Закон №3038-VI) забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.  Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:  отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;  затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Як передбачено ст. 39 Закону №3038-VI, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі – Закон №1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Із положень п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №1952-ІV слідує, що обов`язковій державній реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно.
Статтею 5 Закону №1952-ІV визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону №1952-ІV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.
Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна (п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону №1952-ІV).
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону №1952-ІV державна реєстрація проводиться на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону.
В силу ч. 1 ст. 26 Закону №1952-ІV записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Однією з підстав для відмови в державній реєстрації прав є наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону №1952-ІV).
Як передбачено ч. 2 ст. 24 Закону №1952-ІV за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Із положень ст. 391 ЦК України слідує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності – це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону та на власний розсуд.
Підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. Особа набуває право власності на нерухоме майно після його будівництва та прийняття до експлуатації. Право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації.
Державна реєстрація права власності здійснюється на підставі документів, які підтверджують правомірність набуття особою цього права. Одним із таких документів є свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень
Водночас державний реєстратор відмовляє в державній реєстрації права власності, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Власник майна може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. До негаторних позовів віднесені позадоговірні вимоги власників, які володіють річчю, до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування та розпоряджання майном.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тягне за собою відмову в позові.
Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_3 набув право власності на гараж № НОМЕР_2 , по АДРЕСА_1 , в порядку забудови переданої йому на ці потреби земельної ділянки. Після завершення будівництва гараж був прийнятий в експлуатацію шляхом реєстрації УДАБІ у Хмельницькій області декларації ОСОБА_3 про готовність об`єкта до експлуатації. Надалі право власності ОСОБА_3 на гараж зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_2 обґрунтував свої вимоги щодо незаконного набуття ОСОБА_3 права власності на гараж письмовими доказами:
- свідоцтвом про право власності на гараж від 12 березня 1999 року, виданим Міським виробничим управлінням житлово-комунального господарства ОСОБА_2 на підставі рішення Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 25 вересня 1997 року №1847 (т. 1 а.с. 19);
Згідно акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 8 вересня 1997 року (т. 2 а.с. 44-49), затвердженого рішенням Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 25 вересня 1997 року №1847, в експлуатацію був прийнятий лише 15-тиквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Із довідки Хмельницького борю технічної інвентаризації від 16 квітня 2021 року №130/01-18 (т. 2 а.с. 78) слідує, що при прийнятті в експлуатацію 15-тиквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , гаражі не приймалися в експлуатацію.
- технічним паспортом на гараж № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 , виготовленим 12 березня 1999 року Хмельницьким бюро технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 20-21);
Згідно довідки Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 29 березня 2021 року №88/01-18 (т. 2 а.с. 72), інвентарна справа, яка мала бути заведена під час виготовлення технічного паспорта на гараж № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 , від 12 березня 1999 року, не збереглася.
Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/123-21/10154-ДД від 22 грудня 2021 року (т. 2 а.с. 227-235) відтиск гербової печатки «Україна. Хмельницьке бюро технічної інвентаризації. Код 03356000» у графі «М.П.» графи «Начальник бюро» у нижньому лівому куті Свідоцтва про право особистої власності на гараж від 12 березня 1999 року, виконаний не печаткою, якою виконаний відтиск гербової печатки «Україна. Хмельницьке бюро технічної інвентаризації. Код 03356000» у графі «М.П.» графи «Начальник БТІ» на лицевій стороні Технічного паспорта на гараж в гаражному масиві від 12 березня 1999 року, а іншою печаткою.
- довідкою Хмельницького обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації від 5 березня 1997 року щодо технічної інвентаризації багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , з поверховими планами (т. 1 а.с. 22-26);
Довідка Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 29 березня 2021 року №88/01-18 (т. 2 а.с. 72) свідчить про те, що реєстрова книга 1-4, до якої внесено запис від 12 березня 1999 року про реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 , не збереглася.
- повідомленням Хмельницького бюро технічної інвентаризації №724118 від 25 серпня 2020 року про набуття ОСОБА_2 права власності на гараж № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 27);
- договором оренди приміщення №01 від 8 лютого 2020 року, за умовами якого ОСОБА_14 передала ОСОБА_15 в оренду гараж № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 30-33);
- довідкою фізичної особи – підприємця ОСОБА_16 від 4 листопада 2020 року №1283 щодо технічної інвентаризації гаража АДРЕСА_4 , в якій ОСОБА_16 стверджує про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на гараж № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 , та зміну нумерації цього гаража (т. 1 а.с. 36);
- технічним паспортом на гараж № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 , виготовленим 4 листопада 2020 року фізичною особою – підприємцем ОСОБА_16 на замовлення ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 37-42);
- схемою розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_1 (без дати), складеною Товариством з обмеженою відповідальністю виробничою комерційною фірмою «Веста», на якій зазначено місце розташування багатоквартирного житлового будинку та гаражів (т. 1 а.с. 69).
Подані ОСОБА_2 докази у сукупності з іншими даними справи об`єктивно та достатньо не підтверджують факт набуття ОСОБА_2 права власності на гараж № НОМЕР_2 , по АДРЕСА_1 . До того ж, ОСОБА_2 не вказує на юридичний факт, у зв`язку з яким він набув права власності на цей гараж.
Водночас зібрані докази вказують на те, що право власності ОСОБА_3 на спірний гараж набуто правомірно.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .
Посилання ОСОБА_2 на доведеність своїх вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими.

Щодо належного та ефективного способу захисту цивільного права

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Із положень ч. 1 ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що порушене суб`єктивне право підлягає примусовому захисту.
У розумінні закону, право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним.
Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Серед іншого, власник може звернутися до суду з вимогою про визнання свого права власності на майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Застосування такого способу захисту не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року (справа №183/1617/16, провадження №14-208цс18) та постанові від 29 травня 2019 року (справа №367/2022/15-ц, провадження №14-376цс18), власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Також Велика палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року (справа №367/2022/15-ц, провадження №14-376цс18) звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача.
Отже, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності на нерухоме майно та зобов`язання державного реєстратора прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на гараж, ОСОБА_2 обрав неналежний і неефективний спосіб захисту цивільного права, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Щодо належних відповідачів у справі

Частиною 1 статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону №1952-ІV державний реєстратор, серед іншого: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження;  присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва, майбутньому об`єкту нерухомості у випадках, передбачених цим Законом;  здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Із положень ст. 48 ЦПК України слідує, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється шляхом офіційного внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо таких прав або їх обтяжень.
Державний реєстратор вчиняє реєстраційні дії на підставі відповідних рішень.
Відповідачем у цивільній справі є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Визначення кола відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.
Якщо позивач заявляє вимоги до неналежних відповідачів, які не мають безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами, то суд відмовляє у задоволенні позову.
Спір щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням прав позивача іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості відповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 4 вересня 2018 року (справа №823/2042/16) та постанові від 1 квітня 2020 року (справа №520/13067/17), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
ОСОБА_2 оскаржує рішення та дії державних реєстраторів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які відповідно внесли до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності ОСОБА_3 на гараж по АДРЕСА_1 , та відмовилися внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про його право власності на цей гараж.
Зміст і характер спірних правовідносин свідчать про те, що спір у ОСОБА_2 виник саме з ОСОБА_3 .
Отже, державні реєстратори ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є неналежними відповідачами у справі та не можуть відповідати за вимогами ОСОБА_2 , тому заявлений до них позов не підлягає задоволенню.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2022 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2023 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Л.М. Грох

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Салоїд Н.М.                
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 5