Ухвала
Іменем України
 
13 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 205/10275/19
провадження № 61-11173ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 
12 січня 2023 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Биліної Т. І., Зайцевої С. А. у справі за позовом  ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Тікетс Консолідатор», про стягнення безпідставно отриманих коштів,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Тікетс Консолідатор» (далі - ТОВ «Тікетс Консолідатор»), про стягнення безпідставно отриманих коштів.
Позовну заяву мотивував тим, що 14 жовтня 2014 року між ним та АТ «Райффайзен Банк» укладено угоду № PDV2-648355, відповідно до умов якої банк відкрив картковий рахунок № НОМЕР_1 з прив`язкою до нього кількох платіжних карток. У період з 30 січня 2015 року по 06 лютого 2015 року з цього рахунку здійснено оплату проїзних документів (авіаквитків) на загальну суму 1 035 473 грн. Крім того, 06 лютого 2015 року він здійснив оплату проїзного документу вартістю 
95 069 грн, авіакомпанія СвісІнтернейшнл. Позивач вказував, що враховуючи відсутність необхідної суми грошових коштів на картковому рахунку, списання коштів за здійсненими операціями відбулось за рахунок овердрафту. При цьому, хоча ліміт з овердрафту було перевищено, банк продовжував здійснювати оплати.
Заборгованість перед банком, включаючи основну суму заборгованості, пеню та штрафи, позивач погасив остаточно 27 березня 2015 року, що підтвердив банк листом від 26 лютого 2016 року № 151-2-7-00/735. Після погашення заборгованості перед банком, картковий рахунок закрито за його заявою 02 квітня 2015 року.
Згодом йому стало відомо, що банк відкликав грошові кошти, які сплачені за придбання проїзних квитків у сумі 1 035 473,00 грн. Однак, коли 27 березня 2015 року він вносив кошти для погашення заборгованості, її вже не існувало, оскільки кошти були повернуті банку ще 24 лютого 2015 року. Повернення грошових коштів 
24 лютого 2015 року визнається банком та підтверджується документами, наданими банком.
Відповідно до Правил Міжнародних платіжних систем Visa Core Rules and Visa Product and Servise Rules від 15 жовтня 2014 року банк має право оскаржити трансакції, які були проведені без авторизації за допомогою процедури зворотного платежу chargeback Code 72 No Authorization. 23 лютого 2015 року банк ініціював процедуру оскарження трансакції та примусового повернення коштів. 24 лютого 2015 року вказані грошові кошти були повернуті відповідачу. Отже, грошові кошти у розмірі 1 035 473 грн банк сплатив один раз, а зворотно отримав двічі: за рахунок ініційованої процедури оскарження трансакції та примусового повернення коштів 
24 лютого 2015 року і за рахунок погашення позивачем заборгованості 27 березня 2015 року. На той момент, коли він вносив кошти, то нічого не був винен банку, окрім процентів за користування овердрафтом, оскільки банк отримав всі свої грошові кошти назад.
Тобто, внесення грошових коштів позивачем договором не регулюються і при їх внесені виникли інші правовідносини. Таким чином, грошові кошти у розмірі 
1 035 473 грн, які були сплачені позивачем, є помилково сплаченими банку, оскільки на момент їх сплати, банк уже отримав ці кошти та заборгованості фактично не існувало.
Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути на його користь з АТ «Райффайзен Банк» заборгованість у загальному розмірі 13 201 845,25 грн, із яких: 1 035 473 грн - безпідставно отримані грошові кошти, три відсотки річних - 
31 149,30 грн, інфляційні втрати - 765 729,41 грн, пеня відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» - 11 369 493,54 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з банку грошових коштів як безпідставно отриманих, оскільки 25 липня 2014 року між ТОВ «ТІКЕТС.ЮЕЙ» та ТОВ «Тікетс Консолідатор» укладено субагентський договір №1/08, відповідно до умов якого третя особа може надавати послуги з продажу авіаперевезень як самостійно, так і шляхом залучення третіх осіб-посередників, з якими він окремо укладає договори про надання посередницьких послуг з обов`язковим укладенням при цьому договору про нерозголошення конфіденційної інформації, будучи відповідальним за дії чи бездіяльність зазначених третіх осіб - посередників перед агентом. 11 грудня 2014 року між ТОВ «ТікетсКонсолідатор» та ФОП ОСОБА_3 укладений субагентський договір № UA 11/12/14 про надання посередницьких послуг. Цей договір укладений з метою надання послуг з продажу авіаперевезень, тобто для здійснення позивачем господарської діяльності та отримання прибутку. При цьому ОСОБА_3 не виконав умови субагентського договору від 11 грудня 2014 року № UA11/12/14 у зв`язку із самостійним оформленням указаних проїзних документів без фактичного здійснення перерахування грошових коштів з кредитної картки, оформленої у АТ «Райффайзен банк». У зв`язку з відсутністю відповідних перерахувань ТОВ «Тікетс.Юей» відповідно до субагентського договору від 25 липня 2014 року № 1/08 звернулося до третьої особи з вимогою про сплату вартості квитків та штрафу, які були повністю задоволені ТОВ «Тікетс Консолідатор». Оскільки ТОВ «Тікетс Консолідатор» у повній мірі, за власний рахунок, сплатило вартість проїзних документів, тому такий учасник справи вважає, що грошові кошти, які повернулись до банку за вказаними операціями, внаслідок застосування процедури оскарження, мають бути перераховані саме третій особі як учаснику правовідносин, який виконав власним коштом обов`язок іншої особи. За таких обставин отримані банком 27 березня 2015 року від позивача у рахунок погашення заборгованості грошові кошти у сумі 1 035 473 грн не можна вважати безпідставно набутим майном.
11 травня 2022 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участь у справі, подала апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , особи, яка не брала участь у справі, задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 14 лютого 
2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року скасовано, ухвалено нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_3 до АТ «Райффайзен Банк», третя особа - ТОВ «Тікетс Консолідатор», про стягнення безпідставно отриманих коштів задоволено частково. Стягнено на користь ОСОБА_3 з АТ «Райффайзен Банк» 13 201 845,25 грн, із яких: безпідставно отримані грошові кошти - 1 035 473,00 грн, три проценти річних - 31 149,30 грн, інфляційні втрати - 765 729,41 грн, пеня відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» - 11 369 493,54 грн.
Суд апеляційної інстанції вказав, що на момент внесення позивачем 27 березня 
2015 року грошових коштів, заборгованість із недозволеного овердрафту, який він мав погасити, не існувала, оскільки 24 лютого 2015 року грошові кошти повернулись на рахунок банку. За таких обставин отримані банком 27 березня 2015 року грошові кошти від позивача у рахунок заборгованості, якої вже не існувало, є безпідставно набутим майном. Виконання зобов`язань за умовами субагентського договору від 11 грудня 2014 року № UA11/12/14 не є предметом розгляду у цій справі.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що грошові кошти, які позивач вніс 
27 березня 2015 року на рахунок банку, є майном, яке на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та її чоловіку - ОСОБА_3 .
Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року касаційну скаргу АТ «Райффайзен Банк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2022 року задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 
22 червня 2022 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд зазначив, що задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувані рішення впливають на її права, інтереси та обов`язки як дружини позивача. Однак суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_1 до суду з позовом не зверталася, а апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції фактично подала, процесуально діючи як позивач та на стороні позивача ОСОБА_3 й просила про стягнення коштів не їй, а позивачу, не маючи на це процесуальних повноважень від нього, якому відмовлено у задоволенні позову рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року. Зазначені обставини того, яким чином і у чому саме судові рішення стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 , апеляційному суду належало дослідити і мотивувати. Доводи касаційної скарги у цій частині є слушними. Крім того, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, оскільки справу розглянуто за відсутності учасника справи - АТ «Райффайзен Банк Аваль» яке належним чином не повідомлене про дату, час і місце судового засідання, що є порушенням статей 128-130, 368, 372 ЦПК України.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 закрито.
Ухвала мотивована тим, що апеляційну скаргу подала ОСОБА_1 - особа, яка не була залучена до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ТОВ «Тікетс Консолідатор», про стягнення безпідставно набутих коштів, яка оскаржила рішення Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, якими позивачу ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову. Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуване рішення не впливає на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 як дружини позивача, оскільки сама ОСОБА_1 до суду з позовом не зверталася, а апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції фактично подала, процесуально діючи як позивач та на стороні позивача ОСОБА_3 і просила про стягнення коштів не їй, а позивачу, не маючи на це процесуальних повноважень від нього, якому відмовлено у задоволенні позову рішенням Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року. З огляду на те, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , яка не є учасником даної справи, і суд першої інстанції не вирішував питання про її права, свободи, інтереси чи обов`язки, апеляційний суд вважав, що згідно приписів статті 362 ЦПК України апеляційне провадження слід закрити.
27 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року, в якій просить поновити строк для подачі касаційної скарги, скасувати оскаржене рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження посилається на те, що копію повного тексту ухвали Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 
2023 року її представник отримала 14 лютого 2023 року. На підтвердження зазначених обставин до касаційної скарги додано відповідні докази.
Ураховуючи, що наведені заявником причини пропуску строку на касаційне оскарження є поважними, клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження поновленню.
Касаційна скарга мотивована тим, що на момент укладання ОСОБА_3 (позивачем по справі) з банком (відповідачем по справі) угоди від 14 жовтня 2014 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_1 . З огляду на те, що картковий рахунок було відкрито позивачем як фізичною особою, то відповідно цей рахунок використовувався в інтересах сім`ї. На момент погашення позивачем заборгованості перед банком він все ще перебував у шлюбі, тобто погашення заборгованості відбувалось за рахунок спільних готівкових коштів подружжя, що були нажиті ними під час перебування у шлюбі. Верховний Суд неодноразово зазначав, що грошові кошти, які були внесені на рахунки у банках під час зареєстрованого шлюбу, належать до спільного майна подружжя. Таким чином, грошові кошти, що знаходились на банківському рахунку позивача, готівкові кошти якими було погашено не існуючий борг є спільною сумісною власністю подружжя, а отже ОСОБА_1 має право на 1/2частину цих коштів після повернення їх на рахунок позивача.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 слід відмовити з таких мотивів.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 0917/443/2012 (провадження № 61-16055св19) зроблено висновок, що «право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц (провадження № 61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».
Отже, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Апеляційний суд встановив, що предметом спору у справі є вимоги  ОСОБА_3 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ТОВ «Тікетс Консолідатор», про стягнення безпідставно набутих коштів, апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , яка не є учасником даної справи і суд першої інстанції не вирішував питання про її права, свободи, інтереси чи обов`язки.
За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 . 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 
19 грудня 1997 року).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю  «Тікетс Консолідатор», про стягнення безпідставно отриманих коштів.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
І. О. Дундар
 
В. І. Крат