УХВАЛА

16 березня 2023 року 
м. Київ

справа №260/2192/22
адміністративне провадження № К/990/6707/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Губської  О.А.,  Білак М.В., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Закарпатській області 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року
у справі № 260/2192/22 
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області 
про визнання протиправним та скасування наказу 
УСТАНОВИВ:
22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (далі - ГУНП), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ГУНП» від 23 травня 2022 року №876 (далі - Наказ №876), в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну службову відповідальність. 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду за позовною заявою ОСОБА_1 відмовлено. Позовну заяву залишено без розгляду.
Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив таку скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Не погодившись з постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року у справі № 260/2192/22, відповідач звернувся до Верховного Суду.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 328 КАС України встановлено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Так, у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пункті 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові), 4 (відмови у відкритті провадження у справі), 12 (залишення позову (заяви) без розгляду), 13 (закриття провадження у справі), 17 (відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами), 20 (заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження) частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження, Суд виходить з наступного.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку - відсутність поважних причин його пропуску.
Суд першої інстанції, після відкриття провадження встановивши, що позов поданий із пропуском строку звернення до суду, залишив позовну заяву без руху та встановив позивачу 10-денний строк з дати отримання даної ухвали для усунення недоліку позовної заяви шляхом подання клопотання про поновлення строку із зазначенням причин його пропуску та доказів їх поважності.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду за позовною заявою ОСОБА_1 відмовлено. Позовну заяву залишено без розгляду.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом спору у цій справі є Наказ №876 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді накладення стягнення про неповну службову відповідальність.
З позовом про оскарження Наказу №876 в частині спірних вимог, з яким позивача особисто ознайомлено 27 травня 2022 року, останній звернувся до суду 22 червня 2022 року.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач вказує, що з часу введення на території України дії воєнного стану, особовий склад відділення поліції Берегівського районного відділу поліції ГУНП переведений на посилений варіант службової діяльності та охорони об`єктів критичної інфраструктури які розташовані на території обслуговування відділення. В зв`язку з чим ОСОБА_1 відповідно до розстановки сил і засобів в період з 8:00 год до 8:00 год 28.05., 30.05., 01.06., 03.06., 06.06., 08.06., 13.06., 15.06, 20.06.2022, був залучений до добових нарядів для несення служби, що позбавило його можливості своєчасно без порушення строків звернутися до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції зауважив, що позивачем зазначено, що чергування відбувалося позмінно (подобово), що вказує на те, що позивач об`єктивно мав час для реалізації свого права на звернення до суду, в тому числі з використанням правової допомоги (адвоката, безоплатної вторинної допомоги, тощо), направленням позовної заяви поштовим зв`язком, тощо…
Розглянувши наведені у клопотанні про поновлення строків звернення до суду причини, суд першої інстанції не встановив об`єктивних непереборних підстав, які можна вважати обґрунтованими та поважними для пропуску звернення до суду.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходи з того, що поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
Також суд апеляційної інстанції послався на висновки Верховного Суду викладені у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22 в яких вказано, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Разом з тим, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач дотримав місячного строку звернення до суду згідно частини п`ятої статті 122 КАС.
Апеляційний суд також послався на правову позицію висловлену Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 лютого 2021 року в справі № 580/3469/19, відповідно до якої Судом зроблено правовий висновок з питання застосування строку звернення до суду, встановленого нормою процесуального права, який відрізняється від такого строку, встановленого нормою матеріального права, який полягає у наступному.
Критерієм для виокремлення правових систем з переважанням юридичного процесу є пріоритетність у правовому регулюванні процесуальних правил, які передують появі норм матеріального права. Можна допускати відступ від правила застосування тієї норми, яка закріплена у відповідній галузі, і обирати норму іншого акта у випадках, коли вона покращує правове положення суб`єктів.
У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип «dubio pro tributario» (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France») зазначив, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (заява № 23805/94, параграф 36). У справі «Зубак проти Хорватії» ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи щодо доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6, наприклад, у тій частині, в якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.
Пункт 1 статті 6 Конвенції втілює «право на суд», за яким право на доступ до суду (тобто право ініціювати провадження у національних судах) становить лише один з його аспектів. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (зокрема, рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France), параграф 36; від 28 лютого 2008 року у справі «Церква села Сосулівка проти України», заява №37878/02, параграф 50).
Суд апеляційної інстанції прийшов до виснвоку, що позивач для захисту своїх законних прав, свобод і законних інтересів відповідно до принципу «dubio pro tributario» має право на звернення до суду з позовом про оскарження Наказу №876, зважаючи на те, що пропуск строку є незначний і останнім позов подано у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС.
Суд прийшов до висновку, що право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.
Колегія суддів констатує, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, вірно застосував положення статті 320 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції у Закарпатській області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року у справі № 260/2192/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова О.А. Губська   М.В. Білак