Ухвала
 
09 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 286/2095/19
провадження № 61-3136ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 10 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень, просив поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і виділити йому:
- за 1/2 частину нежитлового приміщення (промисловий магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») загальною площею 102,07 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 , вартістю 600 722,00 грн грошові кошти в сумі 300 361,00 грн;
- за 1/2 частину магазину «Світоч» загальною площею 425 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 , вартістю 2 260 888,00 грн грошові кошти в сумі 1 130 444,00 грн;
- за 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 , розташованого у гаражному кооперативі на                         АДРЕСА_2 , вартістю 24 000,00 грн грошові кошти в сумі 12 000,00 грн;
- за 1/2 частину промислових товарів, що зберігаються в торгових контейнерах                № № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , що розташовані на базарній площі Овруцького кооперативного ринку на АДРЕСА_3 , вартістю 200 000,00 грн грошові кошти в сумі 100 000,00 грн;
- за 1/2 частину торгового контейнеру № НОМЕР_7 , що розташований на базарній площі Коростенського кооперативного ринку на АДРЕСА_4 , вартістю 58 000,00 грн грошові кошти в сумі 29 000,00 грн;
- за 1/2 частину промислових товарів, що зберігаються у торговому контейнері                 № НОМЕР_7 , що розташований на базарній площі Коростенського кооперативного ринку на суму 200 000,00 грн грошові кошти у сумі 100 000,00 грн;
- за 1/2 частину продуктових товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », вартість яких складає 1 000 000,00 грн грошові кошти в сумі 500 000,00 грн;
- за 1/2 частину промислових товарів магазину «Світоч», вартість яких складає 2 000 000,00 грн грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн;
- за 1/2 частину промислових товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » вартістю 2 000 000 грн грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн;
- за 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0290 га, яка розташована на                        АДРЕСА_5 вартістю 10 500,00 грн грошові кошти в сумі 5 250,00 грн;
- за 1/2 частину гаража розміром 6х6 кв. м, розташованого біля будинку АДРЕСА_1 вартістю 50 363,00 грн грошові кошти в сумі 25 181,50 грн;
- за 1/2 частину вартості автомобіля марки «Mazda СХ-7» 2008 року виготовлення, державний номерний знак НОМЕР_8 , вартістю 250 000,00 грн грошові кошти в сумі 125 000,00 грн.
 
Торгові контейнери № № НОМЕР_2 , 56, 57, 64, 65, що розташовані на території базарної площі Овруцького кооперативного ринку на АДРЕСА_3 вартістю 18 000,00 грн. за один, на загальну суму 90 000,00 грн просить розділити між ним та відповідачем шляхом виділення контейнерів № № 55, 56 йому, контейнерів                     № № 64,65 - відповідачці, за 1/2 частину контейнера № 57, виділити йому грошові кошти в сумі 9 000,00 грн.
 
В обґрунтування позову зазначав, що, з 03 серпня 1985 року по 31 січня 2018 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна. Все перелічене майно придбано за час спільного проживання та ведення спільної підприємницької діяльності.
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_6 вартістю 687 723,00 грн (вартість 1/2 частини вказаної квартири становить 343 861,50 грн); залишити у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_6 вартістю 687 723,00 грн; залишити їй у власність нежитлове приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у будинку АДРЕСА_1 вартістю 600 722,00 грн; стягнути із ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 43 500,50 грн у зв`язку із нерівністю часток в майні та грошові кошти в сумі 1 007 500,00 грн, які ним були отримані у грошовому та натуральному вигляді, а всього 1 051 000,50 грн, мотивуючи тим, що більшість вказаного позивачем майна не є їхнім спільним майном або є майном інших осіб.
 
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 10 листопада                      2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду              від 13 лютого 2023 року, первісний та зустрічний позови задоволені частково. Визнано квартиру АДРЕСА_6 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Розділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно нажите під час шлюбу майно, виділивши на праві власності:
- ОСОБА_1 - квартиру АДРЕСА_6 вартістю 687 723,00 грн; торгові контейнери, які перебувають на торгових місцях № № 55, 56 ПСК «Овруцький кооперативний ринок»;
- ОСОБА_2 - нежитлове приміщення (промисловий магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») загальною площею 102.07 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 вартістю 600 722,00 грн; торгові контейнери, які перебувають на торгових місцях № № 57, 64, 65 ПСК «Овруцький кооперативний ринок». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Mazda СХ-7» 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_8 , з урахуванням грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, в сумі 72 500,00 грн. У задоволенні іншої частини первісного та зустрічного позовів відмовлено.
 
02 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Овруцького районного суду Житомирської області                                від 10 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду                     від 13 лютого 2023 року у цій справі.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389                ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411                     ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. На сторінках 4-5 касаційної скарги заявник лише перелічує підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, однак не конкретизує з якої/яких саме підстави/підстав подається касаційна скарга.
 
Формальне посилання у касаційній скарзі як на підстави касаційного оскарження судових рішень на пункти 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України без їх обґрунтування не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Крім того, у касаційній скарзі (принаймні так суд розуміє зміст абзацу 7 сторінки 5 касаційної скарги) заявник зазначає, що його позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц. Водночас, заявником не зазначено яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в наведеній як приклад постанові Верховного Суду не застосували суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.  
 
Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.  
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V,             p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 10 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак