ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/821/23 Справа № 216/2562/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Середня Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2023 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 216/2562/21 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «МеталургСервісПлюс»
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2022 року, яке ухвалено суддею Середньою Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 серпня 2022 року 
ВСТАНОВИВ:
В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МеталургСервісПлюс» про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з середини 2019 року до 01 квітня 2020 року він працював на підприємстві відповідача на посаді дозувальника гарячого повернення, за увесь час трудових відносин він не використав щорічної відпустки. 
01 квітня 2020 року позивача було звільнено з ТзОВ «МеталургСервісПлюс» за власним бажанням, у день звільнення з ним частково здійснено розрахунок по заробітній платі, однак не було виплачено кошти за невикористану відпустку та повідомлено, що трудову книжку йому повернуть через тиждень, але наступного дня він вийшов на іншу роботу, де працював раніше і працює до теперішнього часу кожного дня, у зв`язку з чим не має можливості особисто забрати трудову книжку. Тому досі він не може офіційно працевлаштуватись, так як його трудова книжка знаходиться в ТОВ «МеталургСервісПлюс». 
18 грудня 2020 року та повторно 05 травня 2021 року позивачем було направлено запити до відповідача про направлення трудової книжки поштовим зв`язком, які так і не виконано. Листом від 26 травня 2021 року відповідачем повідомлено, що йому, позивачу, поштою надсилались повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, однак він ніякі повідомлення не отримував. Протягом тривалого часу і до тепер він являється єдиним годувальником у сім`ї з двома малолітніми дітьми, на ґрунті відсутності офіційного працевлаштування та отримання постійного джерела прибутку, між ним та дружиною виникають сварки та непорозуміння, завдану шкоду він оцінює в 120 000 грн.
На підставі викладеного позивач виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, повернути трудову книжку із записом про звільнення датою повернення трудової книжки, виплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу, поновити на посаді та відшкодувати моральну шкоду, посилаючись на порушення його трудових прав. 
Рішенням Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2022 року, в якому виправлено описку ухвалою Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургсервіс Плюс» в рахунок відшкодування витрат по сплаті за правничу допомогу 16 052 грн. 40 коп.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції посилаючись на те, що при перевірці офіційного сайту кур`єрської пошти повідомлення, яким відповідачем було направлено позивачу примірник наказу про звільнення, знайдено не було, що викликає сумніви у достовірності такого відправлення, як і рукописний текст та печатка на вказаному відправленні. Тому позивач такого повідомлення не отримував. Працівник ДП «Форінтос» в телефонному режимі повідомив, що номер зазначеного повідомлення не значиться серед відправлень їх підприємства та йому не відомо походження бланку і номеру даного відправлення. Вказане підтверджується відповіддю вказаного підприємства від 01 лютого 2022 року.
Отже, наведені вище обставини повністю спросотовують твердження відповідача щодо направлення позивачу повідомлення про звільнення та необхідність отримання трудової книжки, а додане до відзиву відправлення № 7861551423 є неналежним та недопустимим доказом по справі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на думку представника відповідача, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника Товариства з обмеженою відповідальністю «МеталургСервісПлюс» - Рисіна О.О., який заперечував проти задовлення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.
Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, на підставі наказу (розпорядження) № 229-К про прийняття на роботу від 23 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 з 24 жовтня 2019 року був прийнятий на посаду дозувальника гарячого повертання Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургсервіс Плюс» (а.с.102).
01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до роботодавця із заявою про звільнення його із займаної посади з 07 квітня 2020 року за власним бажанням (а.с. 105).
Наказом (розпорядженням) № 56-К від 07 квітня 2020 року, ОСОБА_1 звільнено 07 квітня 2020 року із займаної посади дозувальника гарячого повертання за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Виплачено компенсацію за 18 календарних днів: невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 24 жовтня 2019 року по 07 квітня 2020 року - 11 календарних днів, додаткову відпустку 7 календарних днів (згідно наказу № 9 від 28 червня 2019 року «Про результати атестації робочих місць» 14 к. днів на рік) (а.с.104).
За повідомленням Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургсервіс Плюс» від 25 січня 2022 року, у зв`язку з невикористанням позивачем щорічної та додаткової відпусток було нараховано компенсацію за 18 календарних днів при звільненні, сума якої становила 2 828,88 грн. з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Сума до виплати становила 2 277,20 грн. Розрахунок зі співробітником здійснено у день звільнення, а саме 07 квітня 2020 року (а.с. 103).
Факт отримання ОСОБА_1 як заробітної плати, так і розрахунку при звільненні, підтверджується повідомленням ОТ «ОТП Банк» від 09 лютого 2022 року про зарахування коштів на рахунок позивача, в тому числі розрахункових від 07 квітня 2020 року в сумі 2 667,55 грн. та 4 073,78 грн. (а.с. 158).
Згідно наданої до суду копії накладної від 07 квітня 2020 року, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , кур`єрською поштою (ФОП ОСОБА_2 ) було направлено лист-повідомлення про відправлення наказу про звільнення та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та наказ про звільнення. Однак отримувача за вказаною адресою не знайдено (а.с. 81 - копія повідомлення).
Звертаючись до суду з позовом про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі позивач посилався на те, що відповідач не виконав свого обов`язку зі вручення позивачу трудової книжки при звільненні та не виплатив компенсації за невикористанні відпусти, в тому числі додаткової відпустки працівнику, який має дітей, що, на думку позивача, є підставою для виплатити йому грошової компенсації за невикористані дні відпустки, повернення трудової книжки із записом про звільнення датою повернення трудової книжки, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поновлення позивача на посаді та відшкодування моральної шкоди. 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Згідно зі статтею 47 КЗпП України (в редакції на час спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України (в редакції на час спірних правовідносин) права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції № 58 при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Відповідно до пункту 6.2 Інструкції трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку.
Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21).
У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) вказано, що за змістом зазначеної норми (частини 5 статті 235 КЗпП України) закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.
У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 401/94/19 (провадження № 61-6465 св 20) зазначено, що позивач не намагалась самостійно отримати трудову книжку, із заявою щодо отримання трудової книжки поштою звернулась до роботодавця лише наприкінці серпня 2017 року. Позивач не відреагувала на обставини, викладені у листі відповідача від 06 вересня 2017 року щодо відсутності її трудової книжки і необхідності прибуття для вирішення питання щодо оформлення дублікату трудової книжки та до червня 2018 року не проявляла ініціативи в оформленні і отриманні дублікату трудової книжки, вела переписку щодо направлення їй трудової книжки, достовірно знаючи про її відсутність. В свою чергу, відповідач вчиняв дії, спрямовані на своєчасне отримання позивачем трудової книжки, зокрема її дублікату, що підтверджується листами, направленими на адресу відповідача, отримання яких позивачем не спростовано. Вказані обставини свідчать про відсутність вини роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положення частини п`ятої статті 235 КЗпП України. За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі частини п`ятої статті 235 КЗпП України, оскільки не встановлено умисних, винних дій роботодавця у затримці видачі трудової книжки позивачу.
Верховний Суд в постанові від 28 травня 2021 року у справі № 759/1749/19 (провадження № 61-15680св20) зазначив, що відповідно до наведених норм закону підставами для задоволення такого позову є наявність таких юридично значущих обставин як несвоєчасна видача трудової книжки з вини роботодавця та те, що ця затримка призвела до вимушеного прогулу працівника. При цьому за загальним правилом змагальності відсутність вини у затримці видачі трудової книжки доводить роботодавець. Суд установив, що позивач особисто неодноразово, у тому числі під час розгляду справи в суді, відмовлялася отримати трудову книжку, пояснюючи це тим, що відповідач не провів з нею остаточний розрахунок при звільненні. Разом з тим, касаційний суд звертає увагу на те, що вина роботодавця у несвоєчасній видачі трудової книжки, яка тягне за собою настання такої відповідальності як стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, виникає у тому випадку, коли роботодавець умисно не вчиняє дії з видачі трудової книжки. У цій справі роботодавець вчиняв дії, спрямовані на видачу трудової книжки, надсилав відповідні повідомлення на адресу позивача, проте вона категорично відмовлялась отримувати трудову книжку. Причини такої відмови - непроведення, на думку позивачки, з нею остаточного розрахунку, не свідчать про те, що затримка видачі трудової книжки виникла з вина відповідача. До того ж роботодавець на підтвердження факту остаточного розрахунку з позивачем надав копії платіжних відомостей.
Матеріалами справи установлено, що відповідачем неодноразово вчинялись дії щодо повернення позивачу трудової книжки позивачу, а саме направлення повідомлень як за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , так і за вказаною ним адресою в заяві від 05 травня 2021 року.
Так, згідно наданої до суду копії накладної від 07 квітня 2020 року, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , кур`єрською поштою (ФОП ОСОБА_2 ) було направлено лист-повідомлення про відправлення наказу про звільнення та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та нгаказ про звільнення. Однак отримувача за вказаною адресою не знайдено (а.с. 81 - копія повідомлення).
Позивачем 18 грудня 2020 року направлено на адресу відповідача запит про направлення йому, в тому числі, його трудової книжки на його адресу: АДРЕСА_1 , або передання її особисто йому в руки, яке рекомендованою кореспонденцією направлено на адресу відповідача: АДРЕСА_2 , однак доказів отримання такого листа відповідачем, позивачем до суду не надано, як і не засвідчено штампом відділу поштового зв`язку, що саме цей запит було направлено на адресу ТОВ «Металургсервіс Плюс» (а.с.10,11).
05 травня 2021 року позивачем повторно направлено аналогічний запит, тільки адреса, за якою слід направити трудову книжку, зазначена як: АДРЕСА_3 (а.с. 27). Вказаний запит відповідачем отримано, про що зазначено представником відповідача у відзиві на позов.
Позивачем надано лист ТОВ «Металургсервіс Плюс» від 26 травня 2021 року, який отримано позивачем на його заяву від 05 травня 2021 року, в якому зазначено про неодноразове направлення трудової книжки за зареєстрованим місцем його проживання, однак зазначені повідомлення він не отримує, за трудовою книжкою не приходить. Тому його просять звернутися до відділу кадрів підприємства та отримати трудову книжку (а.с. 45 - копія заяви).
Таким чином, повідомлення від 26 травня 2021 року позивачем отримано, однак за трудовою книжкою до підприємства він не з`явився, що позивачем не оспорюється.
Наведені вище обставини свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України, а отже вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
При цьому колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що при перевірці офіційного сайту кур`єрської пошти повідомлення, яким відповідачем було направлено позивачу примірник наказу про звільнення, знайдено не було, тому позивач такого повідомлення не отримував, про те, що працівник ДП «Форінтос» в телефонному режимі повідомив, що номер зазначеного повідомлення не значиться серед відправлень їх підприємства та йому не відомо походження бланку і номеру даного відправлення та про те, що вказане підтверджується відповіддю вказаного підприємства від 01 лютого 2022 року, з огляду на наступне.
Так, згідно квитанції про поштове відправлення № 7861551423, яке було долучено ТзОВ «Металургсервіс Плюс» в копії до відзиву на позов, прийняв дане відправлення і повинен був доставити позивачу не ДП «Форінтос», копії відповіді якого долучає позивач до відповіді на відзив, а фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , основним видом якого являється поштова кур`єрська діяльність. 
Про те, які саме квитанції ФОП ОСОБА_2 використовує в своїй діяльності і в яких відносинах перебув чи не перебував ДП «Форінтос» не є підставою вважати, що відповідачем по справі не було виконано обов`язку щодо повідомлення позивача про необхідність отримання трудової книжки.
Таким чином, наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги позивача про те, що додане до відзиву відправлення № 7861551423 є неналежним та недопустимим доказом по справі.
Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача коштів за вимушений прогул через несвоєчасну видачу трудової книжки, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно із статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Разом з тим, у частині п`ятій статті 235 КЗпП України зазначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Проте за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе застосування стягнення середнього заробітку або за статтею 117 КЗпП України, або за статтею 235 КЗпП України.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 та постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 758/14834/15-ц (провадження № 61-18501св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 761/36549/18-ц (провадження № 61-4174св20) .
Тобто підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежуються лише випадками, пов`язаними із незаконним звільненням та поновленням на роботі, а можуть застосовуватися і у випадках передбачених частиною п`ятою статті 235 КЗпП України.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 січня 2019 року у справі № 711/1467/18 (провадження № 61-48493ск18), від 25 січня 2018 року у справі № 761 /18931 /15-ц (провадження № 61-1303св17), від 30 жовтня 2019 року у справі № 182/2646/16-ц (провадження № 61-15139ск18).
На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для сплати позивачу вимушеного прогулу через несвоєчасну видачу трудової книжки, оскільки в даному випадку в затримці видачі трудової книжки немає вини відповідача. 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що судом першої інстанцї було встановлено, що у позивача не було вимушеного прогулу через затримку видачі йому трудової книжки, оскільки він наступного після звільнення дня був працевлаштований за попереднім місцем роботи (згідно тексту позову). 
Крім того, Верховний Суд неодноразово в своїх судових рішеннях наголошував, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається.
Отже, не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану основну відпустку та додаткову на дітей.
Так, згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи.
Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).
Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №504).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №504 державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Згідно із частиною першою статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).
Судом першої інстанції досліджено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 11 днів та додаткову (шкідливі умови праці) 7 днів.
При цьому позивачем зазначено про наявність у нього двох малолітніх дітей та відсутність компенсації за вказаний вид соціальної відпустки.
Так, положеннями статті 4 Закону № 504 встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.
Згідно із частиною першою статті 19 Закону №504/96-ВР одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Верховний Суд в постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19 (адміністративне провадження №К/9901/25358/19) при розгляді спору щодо компенсації додаткової відпустки як одинокій матері зазначив, що для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця. Жодного документу для підтвердження свого статусу одинокої матері позивачка під час перебування на посаді не надавала, із заявою про надання такої відпустки не зверталася. Верховний Суд вважає необґрунтованими посилання позивачки про те, що на попередній роботі, відповідно до наказу №534/К від 02 березня 2016 року їй було  виплачено грошову компенсацію за 10 днів невикористаної додаткової відпустки за 2013 та 2015 роки, як одинокій матері, яка виховує дитину без батька (а.с.21), оскільки спірні правовідносини у неї склалися з іншим (новим) роботодавцем, якого офіційно (із наданням підтверджуючих документів) позивачкою не проінформовано про те, що вона має статус одинокої матері, яка виховує дитину без батька, у тому числі під час оформлення на роботу. Також в матеріалах справи не міститься доказів того, що позивачка, при затвердженні графіка відпусток на 2017 рік, подавала роботодавцю документи на підтвердження статусу одинокої матері, яка виховує сама дитину.
Позивачем не доведено надання доказів роботодавцю як наявності в нього двох малолітніх дітей, так і надання доказів відсутності отримання його дружиною, як одного з батьків, вказаного виду соціальної відпустки. 
На підтвердження вказаних відомостей позивачем не надано доказів ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 18 січня 2023 року. 

Головуючий: 

Судді: