УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

17 січня 2023 року 
м. Київ
справа №200/5550/21
адміністративне провадження № К/990/37749/22  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бучик А.Ю. та Рибачука А.І., перевіривши касаційну скаргу адвоката Дубового Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року
у справі № 200/5550/21
за позовом ОСОБА_1 
до Святогірської міської ради
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
28 грудня 2022 року адвокат Дубовий Олександр Володимирович в інтересах ОСОБА_1 (далі - скаржник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року.
Скаржником у касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що позивач проживає у м. Краматорськ, де з початку війни відбуваються бойові дії та обстріли, що унеможливило подачу касаційної скарги вчасно.
Відповідно до частини третьої статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Розглянувши клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження, а також враховуючи запровадження на всій території України воєнного стану, у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією рф проти України, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та наявність підстав для його поновлення.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної скарги, предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва орієнтовним розміром 0,10 га на території м. Святогірськ; зобов`язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва орієнтовним розміром 0,10 га на території м. Святогірськ. 
Статтею 129 Конституції України як одну з основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Механізм реалізації права на касаційне оскарження судового рішення в адміністративному судочинстві врегульовано Главою 2 Розділу ІІІ КАС України.
Так, згідно з    частиною першою статті 328 КАС України    учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених    цим Кодексом.
Виходячи з аналізу наведених положень законодавства, право на касаційне оскарження судового рішення мають учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, однак, лише у визначених законом випадках.
Відповідно до    частини четвертої статті 328 КАС України    підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у    частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених    частинами другою    і    третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 10 частини шостої         статті 12 КАС України         для цілей цього         Кодексу         справами незначної складності є, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Водночас, згідно з положеннями частин третьої, четвертої         статті 12 КАС України         виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні, у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених         цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За правилами         пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України         судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до         цього Кодексу         розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до         цього Кодексу         позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. 
Тобто, зважаючи на приписи пункту 10 частини шостої статті 12 КАС України, з урахуванням характеру спірних правовідносин, предмета позову та суб`єктного складу учасників справи, її складності, ухвалені у цій справі судові рішення постановлені у справі незначної складності.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Суд також звертає увагу на положення пункту 32 Копенгагенської Декларації, схваленої 12-13 квітня 2018 року у Комітеті міністрів Ради Європи, згідно з яким схвалюється суворе та послідовне застосування критеріїв стосовно прийнятності заяви у судовому процесі та в повному обсязі використання можливості оголосити заяву неприйнятною, якщо заявники не постраждали від значної шкоди.
Скаржником наведено наступні підстави для касаційного оскарження рішення судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності № 200/5550/21, які передбачені частинами четвертою та п`ятою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №    509/1350/17 та висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16 травня 2019 року у справі №    821/925/18, від 11 вересня 2019 року у справі №    819/570/18, від 31 жовтня 2019 року у справі №    802/1224/16-а, від 24 грудня 2019 року у справі №    823/59/17, від 22 січня 2020 року у справі №    560/798/16-а, від 31 липня 2020 року у справі №    810/2474/18, від 03 березня 2021 року у справі №    320/4182/20. Крім того, скаржник також зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Проте, щодо посилання скаржника на підпункт "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, колегія суддів вказує, що останнє не може бути прийнято до уваги, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. 
Крім того, колегія суддів також вважає помилковим твердження скаржника про неврахування судами першої та апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 06 листопада 2019 року у справі №    509/1350/17 та висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16 травня 2019 року у справі №    821/925/18, від 11 вересня 2019 року у справі №    819/570/18, від 31 жовтня 2019 року у справі №    802/1224/16-а, від 24 грудня 2019 року у справі №    823/59/17, від 22 січня 2020 року у справі №    560/798/16-а, від 31 липня 2020 року у справі №    810/2474/18, від 03 березня 2021 року у справі №    320/4182/20, з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 вказано, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин.
Таким чином, колегія суддів вказує, що наведені скаржником правові висновки не приймаються Судом та відхиляються, оскільки останні були прийняті хоч і у подібних правовідносинах, проте за інших фактичних обставин і заявник не довів у касаційній скарзі про їх тотожність, тому  вказане не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства, та, відповідно, правові позиції у справі № 200/5550/21.
Натомість, Суд наголошує, що мотиви суду апеляційної інстанції, якими він керувався при перегляді рішення суду першої інстанції у справі № 200/5550/21, відповідають висновкам Верховного Суду, що викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17, від 28 травня 2020 року у справі №819/654/17 та від 22 січня 2021 року у справі № 817/820/17, які містять висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, про що суд апеляційної інстанції і зазначив в оскаржуваній постанові.
Суд також враховує, що згідно з оскаржуваними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, Святогірську міську раду, зокрема, зобов`язано повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 19 жовтня 2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва орієнтовним розміром 0,10 гектара на території м. Святогірськ з прийняттям мотивованого рішення передбаченого Земельним кодексом України.
Відтак, покладання обов`язку на відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 , у зв`язку з неприйняттям останнім жодного рішення за наслідками його розгляду, означає зобов`язання суб`єкта владних повноважень здійснити його повторний розгляд та прийняти одне з рішень, за наслідками його розгляду, та не свідчить про зобов`язання Святогірської міської ради прийняти рішення саме про відмову у задоволенні вказаного клопотання.
На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а передбачені статтею 328 КАС України виняткові обставини для перегляду Верховним Судом цієї справи в касаційному порядку скаржником належним чином не обґрунтовані у касаційній скарзі, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом в ухвалах від 12 грудня 2022 року у справі №500/1084/22, від 19 грудня 2022 року у справі №440/1746/22, від 21 грудня 2021 року у справі № 420/11880/21.
Керуючись статтями 121, 248, 328, 329, 334, 335, 338, 355, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
1. Задовольнити клопотання адвоката Дубового Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 та поновити строк на касаційне оскарження у справі №    200/5550/21.
2.Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Дубового Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року у справі № 200/5550/21 за позовом ОСОБА_1 до Святогірської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
3. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя -доповідач                                                                                           Я.О. Берназюк

Судді                                                                                                               А.Ю. Бучик

                                                                                                              А.І. Рибачук