Постанова
Іменем України 
01 березня 2023 року 
м. Київ
справа № 347/2223/17
провадження № 61-3073св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),
суддів: суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю, Осіяна О. М., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2021 року у складі судді Драч Д. С. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О., Фединяка В. Д.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
На обґрунтування позову посилався на те, що 31 травня 2002 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано 16 травня 2017 року. У шлюбі у сторін народилося четверо дітей.
Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 . Домовленості щодо поділу спірного будинку між сторонами не досягнуто.
Просив визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаного будинку. 
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Зазначала, що хоча спірний житловий будинок і було придбано під час шлюбу сторін, проте за кошти, які вона отримала від продажу спадкового майна, тому будинок є її особистою приватною власністю.
Також під час шлюбу сторони придбали транспортні засоби: автомобіль марки «Volkswagen Transporter Т4», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , орієнтовною вартістю 180 000,00 грн та автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , орієнтовною вартістю 234 000,00 грн. 
З урахуванням наведеного ОСОБА_2 просила збільшити належну їй частку вказаного майна до 2/3 вартості, що в грошовому еквіваленті становить 270 000,00 грн, та в рахунок поділу майна виділити їй автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, орієнтовною вартістю 234 000,00 грн, стягнути з ОСОБА_1 на її користь різницю (компенсацію), що в грошовому еквіваленті становить 36 000,00 грн, виділивши ОСОБА_1 автомобіль марки «Volkswagen Transporter Т4», 2001 року випуску, орієнтовною вартістю 180 000,00 грн. 
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження.
Короткий зміст рішень судів
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ним право власності на 1/6 частини будинковолодіння на АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/6 частини вказаного будинковолодіння.
Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 83 402,28 грн у рахунок вартості 1/2 частини транспортних засобів.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції, зважаючи на час укладення договору купівлі-продажу та придбання ОСОБА_2 спірного будинковолодіння, а також на зазначену вартість цього майна, дійшов висновку про те, що приблизно 2/3 частини спірного будинку придбано ОСОБА_2 саме за кошти, отримані від продажу її будинку як спадщини, а тому 2/3 частини спірного будинку є особистою власністю ОСОБА_2 та поділу не підлягають. Відповідно спільною сумісною власністю сторін є 1/3 частини цього будинку, тому ОСОБА_2 належить 5/6 частини спірного будинку, а  ОСОБА_1 - 1/6 частини.
При поділі спірних транспортних засобів суд першої інстанції виходив із того, що автомобілі придбані під час шлюбу сторін, один з яких відчужений ОСОБА_1 під час шлюбу без згоди подружжя та не в інтересах сім`ї, а інший - після розірвання шлюбу, а тому, зважаючи на те, що ОСОБА_2 не заперечила щодо сплати їй грошової компенсації за вказане майно, вважав за доцільне стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 83 402,28 грн у рахунок вартості 1/2 частини транспортних засобів.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 509,50 грн у рахунок вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volkswagen Transporter Т4», реєстраційний номер НОМЕР_1 . У задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду залишено без змін.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції, встановивши, що автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, знято з обліку 28 березня 2017 року, тобто під час шлюбу сторін, помилково включив його до складу майна, яке підлягає поділу між сторонами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що грошові кошти від продажу вказаного автомобіля не були використані в інтересах сім`ї.
Оскільки автомобіль марки «Volkswagen Transporter Т4» відчужений ОСОБА_1 після розірвання шлюбу та без згоди ОСОБА_2 , тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1/2 частини вартості цього автомобіля.
Суд апеляційної інстанції, врахувавши недоведеність недобросовісної поведінки ОСОБА_1 та сплату ним аліментів на утримання дітей, не знайшов достатніх підстав для відступу від рівності часток подружжя у цьому майні. 
Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції в частині поділу спірного будинку.
Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (спірного житлового будинку) скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (транспортних засобів) залишено без змін.
Постанова суду касаційної інстанції в частині вирішення вимог про поділ спірного житлового будинку обґрунтована тим, що суд першої інстанції, посилаючись на те, що спірний будинок придбаний частково за грошові кошти, які ОСОБА_2 отримала від продажу її спадкового будинку, не вказав, якими саме доказами підтверджується факт використання грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 від продажу спадкового майна, для придбання спірного будинку, та не врахував, що спадковий будинок ОСОБА_2 продала 24 березня 2004 року, а спірний будинок придбала 28 вересня 2004 року, тобто між продажом спадкового будинку та купівлею спірного будинку минув певний проміжок часу.
Крім того, вказуючи на те, що ОСОБА_2 використала для придбання спірного будинку грошові кошти у розмірі 16 616,00 грн, які отримала від продажу спадкового будинку, не врахував, що ОСОБА_2 належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 січня 2002 року 3/4 частки житлового будинку на АДРЕСА_2 , відповідно, від продажу вказаної частки вона отримала 12 462,00 грн, а не 16 616,00 грн, як помилково зазначив суд.
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, позов у частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спірного житлового будинку задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будинковолодіння, яке розташоване на АДРЕСА_1 , як на частку у спільному майні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірне будинковолодіння є спільним сумісним майном подружжя, так як набуте подружжям за час шлюбу за спільні кошти, а ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростувала.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У березні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
На обґрунтування касаційної скарги посилається на таке. 
Суди попередніх інстанцій не застосували статтю 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України) яка визначає способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме поділ в натурі. Виключно неподільні речі присуджуються одному з подружжя, тому такий спосіб захисту, як визнання права на 1/2 частини спірного будинку законом не передбачений. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову шляхом визнання права власності, суд першої інстанції не вирішив спір, який виник між сторонами, неправильно застосував положення статті 69 СК України, визначив частку позивача у спільному майні подружжя, право на яку позивач, як він вважає, і так має відповідно до положень сімейного законодавства. Крім того, суд апеляційної інстанції, долучивши до справи оригінал розписки про отримання ОСОБА_2 позики на придбання спірного будинку, порушуючи норми процесуального права зазначив, що така не є доказом.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересам сім`ї.
Суд апеляційної інстанції не встановлював, ким із подружжя здійснювалося погашення спільного боргу, не досліджував, що особисті кошти позивача в рахунок погашення позики взагалі не вносилися, що свідчить про те, що спірне будинковолодіння не є об`єктом спільного майна подружжя, оскільки на його придбання витрачено лише її особисті кошти, отримані від продажу спадкового майна та взяті в позику.
Судові рішення оскаржуються з підстав неврахування висновків, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року у справі №  541/642/13-ц та постановах Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19), від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 (провадження № 61-7759св21).
У липні 2022 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Атаманюк В. М., у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
На обґрунтування відзиву посилається на те, що упозові він не ставив питання про поділ майна подружжя в натурі чи присудження спірного будинку комусь одному із відшкодуванням відповідної грошової компенсації, оскільки йшлося лише про поділ ідеальних часток.
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке майно було придбано у шлюбі за спільні кошти подружжя, та правильно поділив спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожним зі сторін права на ідеальні частки, які є рівними.
Щодо письмової розписки, яку долучила  ОСОБА_2 , то суди правильно зазначили, що вона не спростовує презумпції спільної сумісної власності подружжя. Відповідачка не довела те, що кошти, які вона нібито отримала в позику, були використані на будівництво.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2022 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення огляду на таке.
Встановлені судами обставини
31 травня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2017 року. У шлюбі у сторін народилося четверо дітей.
Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 28 вересня 2004 року ОСОБА_3 купила житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 та розміщений на земельній ділянці Пістинської сільської ради, житловою площею 33,2 кв. м, загальною площею 53,0 кв. м, та господарські будівлі і споруди за 23 878,00 грн.
Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц (провадження № 14-108звц21), від 14 лютого 2023 року у справі № 759/864/20 (провадження № 61-10998св21).
У справі, яка переглядається, установлено, що спірний житловий будинок придбаний під час шлюбу сторін.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Задовольняючи первісний позовОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірне будинковолодіння є спільним сумісним майном подружжя, так як набуте подружжям за час шлюбу за спільні кошти, а ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростувала.
Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 березня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_2 . 1/4 частки житлового будинку належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Косівською державною нотаріальною конторою 30 грудня 1994 року за реєстром № 2834-Д, а 3/4 частки вказаного будинку належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською державною нотаріальною конторою 25 січня 2002 року за реєстровим № 98. Продаж вчинено за 16 616,00 грн, які продавці отримали від покупців повністю до підписання цього договору. Отже, від продажу своєї частки у вказаному спадковому будинку відповідачка мала б одержати 12 462,00 грн відповідно до її частки від вартості проданого будинку.
Проте будь-яких належних та допустимих доказів того, що саме ці кошти внесені нею за придбання спірного майна, матеріали справи не містять.
Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що  ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростувала.
Доводи касаційної скарги про те, що суд здійснив поділ будинку з порушенням норм СК України, є необґрунтованими, оскільки, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 по суті просив не поділити спірне майно в натурі, а з огляду на наявність спору змінити правовідношення, визнавши за ним право власності на 1/2 ідеальної частки у праві на спірний будинок.
Таким чином, суди попередніх інстанцій ухвалили законні та обґрунтовані рішення, які відповідають фактичним обставинам справи та відповідним нормам права.
Щодо аргументів касаційної скарги про те, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересам сім`ї, то Верховний Суд їх відхиляє.
Так, суди попередніх інстанції врахували, що розписка від 15 вересня 2004 року про позику коштів на придбання житлового будинку в розмірі 4 000,00 дол. США не спростовує презумпції спільної сумісної власності, доказів використання позичених коштів в інтересах сім`ї стороною не надано. Крім того, відповідачка вказану копію розписки просила прийняти як доказ лише після нового судового розгляду у зв`язку із скасуванням судом касаційної інстанції попередніх судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Водночас провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя було відкрито ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2017 року.
Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року у справі № 541/642/13-ц та постановах Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19), від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 (провадження № 61-7759св21), Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Так, посилання заявниці на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і  кримінальних справ від 01 лютого 2017 року у справі № 541/642/13-ц у якій зазначено, що «право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з  подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Разом з тим, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився і апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що квартири, автомобіль, автомобільний причеп, колісний трактор та тракторні причепи, є  неподільними речами, сторони не дійшли згоди з приводу виділення у  власність одному з них конкретного майна, а також розміру компенсації на користь іншого за втрачену частку у праві спільної сумісної власності, така компенсація не вносилась на депозитний рахунок суду, а отже за кожним зі сторін підлягає визнанню по Ѕ ідеальної частини на спільне майно без його реального розподілу і виділу в натурі», не є посиланням на постанову Верховного Суду у розумінні пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а отже, не є підставною касаційного оскарження.
У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19) зазначено, що «норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом із тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. 
Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань».
У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 (провадження № 61-7759св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції установив, що кошти за укладеним за час шлюбу договором кредиту сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання спірної квартири, а ОСОБА_2 крім набуття у власність 1/2 частини цієї квартири, набула зобов`язання у вигляді повернення позиченої грошової суми, оскільки кредитний договір, укладений в інтересах сім`ї, створює обов`язки для обох з подружжя. Вирішуючи спір щодо поділу боргових зобов`язань подружжя, суд апеляційної інстанції виходив із того, що предметом такого поділу є борг, сплачений ОСОБА_1 на виконання кредитного договору, з огляду на те, що ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири, право власності на яку по 1/2 частині набули сторони у справі і яка була поділена між ними на підставі судового рішення, а тому визначив обов`язок відповідача зі сплати боргу у розмірі частини квартири, яку остання набула у власність за ці кошти. Цей висновок суду є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам та матеріалам справи, оскільки праву ОСОБА_2 на 1/2 частини спірної квартири кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього нерухомого майна. Разом з тим після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин у 2004 році ОСОБА_1 за особисті кошти погасив боргові зобов`язання на суму 45 293,74 доларів США. Установивши на підставі письмових доказів, зокрема виписки по кредитному договору № КЗН0G015071688 від 07 квітня 2003 року, обставини сплати ОСОБА_1 у період з 07 квітня 2003 року по 05 червня 2006 року платежів на загальну суму 45 293,74 доларів США, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 21 700 доларів США на відшкодування Ѕ частини зобов`язання за кредитним договором, виконаного особисто ОСОБА_1 після припинення фактичних шлюбних стосунків. При цьому суд правильно розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог».
Водночас у справі, яка переглядається, установлено інші обставини, порівняно зі справами, на які посилається заявниця.
Висновки, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Крім іншого, заявниця посилається на невстановлення судами обставин погашення судами спільного боргу сторін.
Проте у цій справі вимоги про поділ спільного боргу подружжя предметом спору не були.
Доводи касаційної скарги також зводяться до власного тлумачення норм права, до незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі та стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 В. В. Яремко
 
Судді:                                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                                        
І. Ю. Гулейков
 
О. М.Осіян
 
                                                                                                                        О. В. Ступак