ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 622/29/21  Номер провадження 22-ц/814/1250/23	Головуючий у 1-й інстанції Чернова О.В.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Хіль Л.М.,
суддів: Дорош А.І., Триголова В.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 -представника ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом в якому просила стягнути на її користь борг згідно договору позики в сумі 108000,00 грн., а також вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.03.2020 ОСОБА_2 отримала в борг грошові кошти в сумі 121500,00 грн. в присутності свідка ОСОБА_4 , та зобов`язалася повернути до 31.08.2020, про що написала розписку, однак до визначеного строку борг не було повернуто. 
Вказувала, що 27.09.2020 року вона звернулася до ОСОБА_2 з вимогою повернення боргу, відповідачка зобов`язувалась протягом року віддати борг, а поручителем по договору позики став її чоловік ОСОБА_5 . 
На підтвердження вказаного договору було написано розписку в присутності свідка. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зобов`язалися віддати борг на протязі одного року в сумі 128000,00 грн. 
Зазначала, що впродовж місяця відповідачами було сплачено борг у сумі 20000,00 грн., однак наразі відповідач взагалі уникає спілкування з нею та борг повертати не бажає. 
        Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 04.03.2020 у розмірі 108000 грн.
        Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати які складаються із судового збору в розмірі 1080 грн., та витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., а всього 6080 грн.
Не погодившись із вказаним  рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що грошей у борг ОСОБА_2 не брала.
Зазначає, що дана розпика була написана для погашення заборгованості, за виниклу недостачу товарів під час роботи продавцем на ФОП « ОСОБА_6 ».
Вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту передачі грошей.
Зазначає, що наявність розписки про зобов`язання повернути борг не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно дост. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Місцевим судом вірно встановлено та підтверджується оригіналом розписки, що  ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_3 борг в сумі 121500,00 грн. 60000,00 грн. до 31.05.2020, та 61500,00 грн. до 31.08.2020, про що склала розписку від 04.03.2020 (а.с.100).
Згідно розписки від 27.09.2020 ОСОБА_2 , поручителем якої зазначено її чоловіка ОСОБА_5 , в присутності свідка, склали розписку про те, що ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_3 борг в розмірі 128000,00 грн. Зобов`язалася повертати кожного місяця протягом року. (а.с.101).
Таким чином, ОСОБА_3 виконала свої зобов`язання за Договором позики, а саме надала позику (грошові кошти) у розмірі 128000,00 гривень, а відповідач ОСОБА_7 прийняла вищевказану позику.
Частина боргу повернена, а саме в розмірі 20000,00 грн., про що зазначила позивач при подачі позову, ОСОБА_2 проти цього заперечень не подавала.
Задовольняючи позов місцевий суд виходив з того, що оскільки відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення позики не виконала наявні правові підстави для задоволення позову.
Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК Українивизначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України (за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно до ч.1, 2. ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, відповідно до ч.2статті 1047 ЦК України. Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 Ц (провадження № 14 465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України.
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).
Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 176/2967/13-ц (провадження № 61-41962св18) зробив висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та змісту умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Таким чином, надана ОСОБА_2 розписка від 04 березня 2020 року, з якої вбачається, що відповідач зобов`ячалася повернути суму борг в зазначений строк, є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики.
При цьому наявність боргової розписки у позивача підтверджує факт наявності боргу.
Відповідач ОСОБА_2 не надала доказів протиправного утримання ОСОБА_3 у себе боргової розписки, рівно як і доказів повернення суми позики. Вказаний договір позики не оспорював ся, недійсним не визнано.
Враховуючи вищевикладене місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 108000 грн.
Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів які б спростували факт власноручного написання ним розписки, отримання спірної суми коштів, повернення суми позики позивачу в строк визначений в розписці про їх отримання.
Вказаний договір позики відповідне у судовому порядку не оспорювався, недійсним не визнавався.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не брала у борг грошові кошти не заслуговують на увагу та спростовуються наявною розпискою в матеріалах справи.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2021 рокзалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль
Судді А.І. Дорош
В.М. Триголов
Повний текст постанови складено 23.01.2023 року