Постанова 
Іменем України                                  
 
15 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 569/18827/21
 
провадження № 61-11043св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,                                        Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року у складі судді Першко О. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 рокуу складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Вейтас І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрована її колишня невістка - ОСОБА_2 , яка була зареєстрована у житлі за її згодою, як член сім`ї - дружина її сина - ОСОБА_3 , шлюб з яким було розірвано 16 жовтня 2018 року. 
Протягом останніх трьох років ОСОБА_2 не проживає у квартирі без поважних причин. Перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинить, проте вона не має інтересу до цього житла і постійно проживає у іншому житлі. Поважні причини, які унеможливлювали проживання відповідача у спірному житлі, відсутні. Натомість відповідач добровільно не знімається з реєстрації місця проживання і, відповідно, вона не може реалізувати своє право користування в повній мірі. На даний час вона змушена сплачувати комунальні послуги і за відповідача у справі, яка не користується ними, що ставить її в скрутне матеріальне становище.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня                  2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири,  а ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, тому, з урахуванням балансу інтересів обох сторін та пропорційності переслідуваній легітимній меті, позивач має право вимагати визнання останньої такою, що втратила право користування квартирою. 
При цьому, суди послалися на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2022 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд до місцевого суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували баланс інтересів сторін, не надали належної правової оцінки всім доводам сторін, зокрема, тому, що вона не має іншого житла, а потребує проживання саме у цій квартирі з двома неповнолітніми дітьми.
Крім того, суди не звернули уваги на те, що позивач замінила замки в квартирі, тим самим перешкоджає її вільному доступу до квартири, а вона вимушена винаймати інше житло.
Посилається на відповідну практику Верховного Суду, ЄСПЛ та норми Конвенції.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що її доводи є необґрунтованими,                   а оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін,
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2022 року відкрито провадження             у справі та витребувано справу із суду першої інстанції.
 
03 лютого 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 липня 2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 липня 2013 року № 6965102.
 
У цій квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (колишня невістка позивача), неповнолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2018 року у справі № 569/16689/18, яке набрало законної сили 16 листопада 2018 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, визначено місце проживання їхньої неповнолітньої дитини -                      ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.
 
Згідно з актами обстеження житлових умов, про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 25 травня 2021 року та від 11 серпня 2021 року ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає за адресою:                АДРЕСА_1 з 2018 року.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень                  ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                              у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року                           у справі № 569/4373/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17                   та постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі                               № 189/995/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 751/223/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна можливістю володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
 
ОСОБА_2 вселилася у квартиру позивача як член сім`ї власника, а саме дружини її сина, зі згоди власника і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
 
Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши всі надані докази, оцінив пропорційність припинення права відповідача користуватися житлом без надання іншим з правами власника та метою позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_1 має право на усунення їй перешкод у користуванні та розпорядженні належним їй майном.
 
Апеляційний суд належно обґрунтував відхилення всіх доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , які є аналогічними з доводами її касаційної скарги.
 
Так, апеляційний суд правильно вказав, що доводи ОСОБА_2 про те, що вона не втратила зв`язку з квартирою, як на підставу відмови у позові, нею не доведені, що було її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Обставини відвідин спірного помешкання її дітьми, онуками позивача, знаходження у цій квартирі певних речей не є свідченням того, що це житло є місцем постійного проживання останніх.
 
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що відповідач у спірній квартирі не проживає з 2018 року. При цьому, нею не заперечувався той факт, що її дочка має ключі від квартири та вільний доступ до неї. Цим самим спростовуються доводи касаційної скарги про заміну замків від квартири і перешкоджання у доступі де неї.
 
Суд апеляційної інстанції також правильно відхилив посилання                ОСОБА_2 на те, що рішенням про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, порушуються права її неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки право користування квартирою останньою не є предметом спору в цій справі,         а відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
 
Висновки Верховного Суду та його Великої Палати, на які посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, не є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки їх висновки не є суперечними.
 
При цьому суди правильно застосували рішення ЄСПЛ щодо тлумачення статті 8 Конвенції в частині балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірною квартирою відповідачем.
 
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
 
Отже, вказані, а також інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня           2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 жовтня                 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць    Р. А. Лідовець