Постанова
Іменем України                         
           
01 березня 2023 року
м. Київ

справа № 752/26795/18
провадження № 61-1187св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Фаловської І. М., 
 
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),                    Стрільчука В. А., 
 
учасники справи: 
 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , 
відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поручник Альона Юріївна,
третя особа - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поручник Альони Юріївни, в інтересах якої діє адвокат Єльчанінова Ірина Олександрівна, на постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , звернулися до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус)                 Поручник А. Ю., третя особа - ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від якого у них народилися діти: ОСОБА_1 та                  ОСОБА_3 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилася спадщина. 
 
25 серпня 2015 року приватним нотаріусом заведено спадкову справу та внесено відомості до Спадкового реєстру під номером 57852138, відповідно до яких спадкоємцями померлого ОСОБА_5 є його мати - ОСОБА_4 та позивачі. Із заявами про прийняття спадщини усі спадкоємці звернулися в установлений законом строк. 
 
За життя спадкодавцю ОСОБА_5 належали на праві власності акції у компаніях, що є юридичними особами та зареєстровані на території Британських Віргінських островів. Позивачі неодноразово зверталися до відповідача з вимогами вчинити необхідні нотаріальні дії для успадкування корпоративних прав померлого ОСОБА_5 за кордоном, зокрема видати свідоцтво про право на спадщину за законом за формою № 16, що видається на підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, як це визначено Порядком вчинення нотаріальних дій, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5).
 
Проте постановою приватного нотаріуса Поручник А. Ю. від 04 вересня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за формою № 16 на 1/4 частини спадкового майна, а постановами цього приватного нотаріуса від 13 грудня 2018 року відмовлено у видачі таких свідоцтв ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просили суд:
- скасувати постанови приватного нотаріуса Поручник А. Ю.: 
про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04 серпня 2017 року в частині відмови позивачу ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частини спадкового майна; 
про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 13 грудня 2018 року в частині відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва на спадщину за законом на 1/4 частини спадкового майна; 
про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 13 грудня 2018 року в частині відмови ОСОБА_3 у видачі свідоцтва на спадщину за законом на 1/4 частини спадкового майна; 
- зобов`язати приватного нотаріуса Поручник А. Ю. видати позивачам свідоцтво про право на спадщину за законом за формою № 16.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у складі судді Мазура Ю. Ю., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Іванової І. В.. Сліпченка О. І., у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачі не надали доказів на підтвердження неможливості вирішення питання про спадкування майна, що знаходиться за кордоном у інший спосіб, а саме, що вони зверталися до органів Британських Віргінських островів з відповідними заявами; наявність відкритого цивільного судового провадження щодо прийняття спадщини за законами Британських Віргінських островів; запит відповідного іноземного суду. Місцевий суд зауважив, що за формою № 16 видаються свідоцтва про право на спадщину для пред`явлення на території тих держав, з якими Україною не укладено міжнародного договору про правову допомогу, тоді як Королівство Великої Британії та Україна приєдналися до Конвенції ООН про отримання за кордоном доказів у цивільних або комерційних справах 1970 року, яка є багатостороннім договором про надання правової допомоги.
 
Постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року касаційну скаргу                  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , подану від їх імені адвокатом Семенютою О. Ю., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що чинне законодавство не покладає обов`язок на спадкоємців майна, що знаходиться за кордоном, подання правовстановлюючих документів на таке майно для видачі свідоцтва за формою № 16, а тому в разі видачі свідоцтва про право на спадщину за формою № 16 на нотаріуса не покладається обов`язок встановлення переліку майна, країни його місцезнаходження та інших відомостей щодо такого майна. Аналіз форми свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном (форма № 16), дає підстави для висновку, що вона не передбачає ні наведення конкретного переліку майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину, ні зазначення конкретної країни, де воно знаходиться. У формі № 16 зазначено, що свідоцтво видається для дії за кордоном і «до всього майна, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося». Відсутність вимоги вказувати конкретний вид та склад спадкового майна, його місце знаходження, частку у праві власності чи будь-які інші відомості, спричиняють і відсутність обов`язку спадкоємців надавати будь-які документи, що підтверджують право власності на конкретне майно, оскільки свідоцтво про право на спадщину, видане за формою № 16 не є правовстановлюючим документом, а видається лише для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном. Оскільки вид та склад майна, його кількість, вартість невідомі, то на момент звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, що знаходиться за кордоном, спадкоємці позбавлені можливості надати документи, які б підтверджували право власності на це майно. Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, та не надав належної оцінки доводам позивачів. 
 
Посилання суду апеляційної інстанції на те, що форма № 16 свідоцтва про право на спадщину на майно, що знаходиться за кордоном, видається для пред`явлення у країнах, з якими не укладено міжнародних договорів про правову допомогу, тоді як Британські Віргінські острови мають широке коло законів, що стосуються міжнародного співробітництва, не є обґрунтованими, оскільки отримання свідоцтва про право на спадщину за формою № 16 та пред`явлення його у країні, в якій буде знайдено спадкове майно, є правом спадкоємців, яке може бути реалізовано на їх розсуд.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , поданої в їх інтересах адвокатом Семенютою О. В., задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.
 
Скасовано постанову приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04 вересня 2017 року в частині відмови ОСОБА_2 у видачі свідоцтва за формою № 16 про право на спадщину за законом на 1/4 частини спадкового майна.
 
Скасовано постанову приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 13 грудня 2018 року в частині відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва за формою № 16 на спадщину за законом на 1/4 частини спадкового майна.
 
Скасовано постанову приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 13 грудня 2018 року в частині відмови позивачу ОСОБА_3 у видачі свідоцтва за формою № 16 на спадщину за законом на 1/4 частини спадкового майна.
 
Постанова суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог у цій частині мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у частині скасування постанов приватного нотаріуса Поручник А. Ю. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за закономпосилаючись на те, що позивачі не надали нотаріусу документів на підтвердження належного на праві власності спадкодавцю майна, що знаходиться за кордоном, оскільки підставою для отримання документів на підтвердження наявності майна за кордоном та оформлення на нього прав, якраз і є свідоцтво про право на спадщину за формою № 16, яке не встановлює склад спадкового майна, а лише підтверджує право на спадкування на майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося. Вимога надання додаткових документів про право власності на майно спадкодавця для видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що знаходиться за кордоном за формою № 16, спричиняє додаткові труднощі для спадкоємців, оскільки, з одного боку у них можуть бути відсутніми відомості про вид, склад, кількість, розмір та вартість майна, що знаходиться за кордоном, а з іншого - встановити таке можливо лише на підставі свідоцтва про право на спадщину, що знаходиться за кордоном.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року скасовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року в частині зобов`язання вчинити нотаріальні дії, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову в частині зобов`язання вчинити нотаріальні дії. Здійснено розподіл судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні вимоги позивачів про зобов`язання нотаріуса вчинити нотаріальні дії, апеляційний суд зазначив, що у суду відсутні повноваження на зобов`язання нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, ухвалювати замість нього своє рішення та надавати вказівки щодо вирішення питань, які належать до компетенції цього суб`єкта. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга приватного нотаріуса Поручник А. Ю., подана в її інтересах адвокатом Єльчаніновою І. О., в якій вона просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема підпунктів 4.9, 4.10, 4.12, 4.13, 4.14, 4.15 пункту 4 Глави 10 Порядку № 296/5. 
 
Касаційна скаргау межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що порядок видачі свідоцтва про право на спадщину регулюється пунктом 4 Глави 10 Порядку, відповідно до якого при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє відомості щодо факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, спадкового майна, його склад та місцезнаходження, необхідність охорони спадкового майна. 
 
Вказує на те, що науковці Донецького національного університету ім. Василя Стуса та Національного університету «Острозька Академія» у своїх наукових висновках з питань застосування пункту 4 Глави 10 Порядку № 296/5, зокрема підпункту 4.14 пункту 4 глави 10 цього Порядку, стверджують, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину зобов`язаний вчинити дії, які передбачені Порядком, зокрема перевірити наявність спадкового майна, його склад та місцезнаходження. Наведене дає підстави вважати зазначені норми імперативними щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Натомість суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки відсутності на законодавчому рівні специфіки правового регулювання порядку видачі свідоцтва про право на спадщину за формою № 16, та не врахував, що згідно з підпунктом 4.14 пункту 4 глави 10 Порядку № 296/5, першочерговим обов`язком нотаріуса при видачі свідоцтва про право на спадщину є встановлення наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження. 
 
Посилається на те, що у формі № 16 свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається на підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, прямо зазначено, що таке свідоцтво видається для пред`явлення на території тих держав, з якими Україною не укладено міжнародного договору про правову допомогу. Разом із тим, між Україною та Королівством Великої Британії існує чинний міжнародний договір про правову допомогу, що виключає можливість видачі свідоцтва про право на спадщину за формою № 16. 
 
Зауважує, що позивачами не надано доказів на підтвердження неможливості надання запитуваних нотаріусом документів або ж вирішення питання про спадкування іншим шляхом, а саме доказів: звернення до органів Британських Віргінських островів з відповідними заявами, відмови органів Британських Віргінських островів від надання інформації щодо майна померлого, наявність відкритого цивільного судового провадження щодо прийняття спадщини за законами Британських Віргінських островів, запиту з відповідного іноземного суду. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У травні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.
 
Розпорядженням Верховного Суду від 24 січня 2023 року, у зв`язку з відрядженням судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Усика Г. І. до Вищої ради правосуддя, призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.
 
На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2023 року, зазначену справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Мартєв С. Ю., Фаловська І. М.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Установлено, що з 04 вересня 1993 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3                          (том 1, а.с. 18, 20, 21).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, факт його смерті зареєстровано на території Швейцарської Конфедерації (том 1, а.с. 22-28).
 
Спадкоємцями після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 є його: дружина - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_1 , малолітня дочка - ОСОБА_3 (в особі законного представника - матері ОСОБА_2 ), матір - ОСОБА_4 , які в установлений законом строк прийняли спадщину .
 
25 серпня 2015 року приватним нотаріусом Поручник А. Ю. заведено спадкову справу № 2/2015 щодо майна ОСОБА_5 та внесені відповідні відомості до спадкового реєстру під № 57852138 (спадкодавець ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , с. Острожець Млинівського району Рівненської області).
Приватним нотаріусом Поручник А. Ю. спадкоємцям видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, зареєстроване за спадкодавцем на дату відкриття спадщини.
 
12 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса                     Поручник А. Ю. із заявою про включення до складу спадщини майна та майнових прав та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, за формою № 16, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5.
 
Листом від 19 серпня 2017 року за № 355/02-14 приватний нотаріус Поручник А. Ю. повідомила ОСОБА_2 про необхідність надання документів, що підтверджують належність померлому майна за кордоном (том 1, а.с. 39-40).
 
29 серпня 2017 року ОСОБА_2 направила на адресу нотаріуса повідомлення з вимогою про прийняття остаточного рішення за її заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном.
 
Постановою приватного нотаріуса Поручник А. Ю. від 04 вересня 2017 року за № 374/02-31 відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна, а саме акцій в іноземних компаніях, з посиланням на те, що заявник не надала відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій (том 1, а.с. 41).
 
14 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Поручник А. Ю. із заявою про включення до складу спадщини майна та майнових прав, та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, за формою № 16, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5.
 
Листом від 23 липня 2018 року за № 272/02-14 приватний нотаріус Поручник А. Ю. повідомила ОСОБА_1 про необхідність надання документів, що підтверджують належність померлому майна за кордоном (том 1, а.с. 42-43).
 
Постановою приватного нотаріуса Поручник А. Ю. від 13 грудня 2018 року за № 405/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частки спадкового майна, а саме акцій в іноземних компаніях, у зв`язку з тим, що заявником не надано відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій (том 1, а.с. 45-46).
 
Постановою приватного нотаріуса Поручник А. Ю. від 13 грудня 2018 року за № 406/02-31 відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частки спадкового майна, а саме акцій в іноземних компаніях, у зв`язку з тим, що заявник не надав відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій (том 1, а.с. 50-51).
 
У повідомленні Головного територіального управління юстиції у Київській області від 27 серпня 2018 року № Д-1393/Д-1467 зазначено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину, що знаходиться за кордоном, не встановлює склад спадкового майна, а видає свідоцтво на все майно де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось (том 1, а.с. 52-55).
 
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року у справі № 826/11512/17 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Поручник А. Ю. про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2018 року у справі № 826/11512/17 скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено.
 
Визнано протиправною та скасовано постанову приватного нотаріуса                 Поручник А. Ю. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04 вересня 2017 року. 
 
Зобов`язано приватного нотаріуса Поручник А. Ю. видати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом за формою № 16, що видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, згідно з яким спадкоємцями всього майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, є його: дружина                       ОСОБА_2 (1/4 частки спадщини), син ОСОБА_1 (1/4 частки спадщини), дочка ОСОБА_3 (1/4 частки спадщини), мати ОСОБА_4 (1/4 частки спадщини).
 
Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі                                                   № 826/11512/17 (провадження № К/9901/54570/18) рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2018 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса           Поручник А. Ю. про визнання протиправним та скасування рішення закрито у зв`язку з неналежністю розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства (том 1, а.с. 62-68). 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
З урахуванням доводів касаційної скарги, Верховним Судом переглядається лише постанова суду апеляційної інстанції від 03 листопада 2021 року, додаткова постанова цього ж суду від 24 листопада 2021 року не є предметом касаційного перегляду, оскільки не оскаржується заявником.  
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті(стаття 1218 ЦК України).
 
За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
 
Стаття 1296 ЦК України закріплює право спадкоємця отримати свідоцтво про право на спадщину.
 
Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо (стаття 67 Закону України «Про нотаріат»).
 
За загальним правилом, визначеним статтею 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину.
 
Главою 7 Закону України «Про нотаріат» визначено окремі особливості видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом. Окремо питання видачі свідоцтва про право на спадщину, що знаходиться за кордоном, законом не врегульовано.
 
Відповідно до підпунктів 4.9-4.10, 4.12 пункту 4 глави 10 Порядку № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.
 
Підпунктом 4.14. пункту 4 глави 10 Порядку № 296/5 передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. У випадках, коли видається свідоцтво про право на спадщину на конкретне майно, підпункти 4.15-4.20 пункту 4 Порядку № 296/5 передбачають необхідність подачі документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.
 
Щодо вирішення спору по суті
 
У справі, що переглядається, спір виник щодо видачі приватним нотаріусом спадкоємцям померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, за формою № 16. 
 
Це регламентовано Правилами ведення нотаріального діловодства, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5 та зареєстровані у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613, в додатку 25 яких передбачена форма № 16 - свідоцтво про право на спадщину, що видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном.
Специфіка видачі свідоцтва зазначеної форми обумовлена наявністю колізійних норм щодо спадкування майна з іноземним елементом, оскільки, окрім загальних правил, визначених книгою VI «Спадкове право» ЦК України, Законом України «Про нотаріат», правовідносини щодо спадкування унормовані Законами України «Про міжнародне приватне право», «Про міжнародні договори України», а також міжнародними договорами про правову допомогу, учасником яких є Україна. 
 
За загальним правилом правовідносини щодо спадкування нерухомого майна регулюються за єдиним принципом, а саме: до правовідносин щодо спадкування нерухомого майна застосовується законодавство договірної сторони, на території якої знаходиться таке майно. Такий порядок закріплений у статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», якою встановлено компетенцію застосування закону держави місця знаходження нерухомого майна незалежно від останнього місця проживання спадкодавця, крім майна, яке підлягає державній реєстрації, - правом України, тоді як стаття 70 цього Закону передбачає, що спадкові відносини регламентується особистим законом спадкодавця (правом держави, у якій він мав останнє місце проживання), якщо спадкодавець не обрав у заповіті право держави, громадянином якої він був.
 
Аналізуючи приписи, розміщені у свідоцтві про право на спадщину, що видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, за                     формою № 16 (далі - форма № 16), вбачається, що вони не містять ні необхідності надання відомостей про конкретний перелік майна, на яке видається таке свідоцтво, ні вказівки щодо конкретної країни, де воно знаходиться. У формі № 16 вказано, що свідоцтво видається для дії за кордоном і «до всього майна, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося».
 
У доктрині спадкового права зазначена форма свідоцтва про право на спадщину розглядається як бланкетна, або рамкова, тобто така, що не містить у собі відомостей про конкретне майно, на яке це свідоцтво видається. Отже, відсутність вимоги в законодавстві вказувати конкретний вид, склад, розмір майна, його місцезнаходження, частку права власності чи будь-які інші відомості, спричиняє і відсутність законодавчого припису вимагати від спадкоємців подання будь-яких документів, що підтверджують право власності на конкретне майно. 
 
Крім цього, свідоцтво за форма № 16 не є правовстановлюючим документом, а видається лише для підтвердження права на спадщину та у подальшому може стати підставою для оформлення права на спадщину спадкоємцями за кордоном. На момент видачі свідоцтва за формою № 16 вартість та склад спадкового майна, що знаходиться за кордоном, взагалі не відомі, оскільки зарубіжний юрисдикційний орган ще не визначив вартості активів, не розподілив їх на частини та не затвердив претендента в статусі спадкоємця. Наведене свідчить про рамковий характер свідоцтва про право на спадщину за формою № 16 для дії за кордоном.
 
Оскільки вид і склад, кількість і вартість майна на момент звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва за формою № 16 не відомі, то спадкоємці позбавлені можливості надати документи, які б підтверджували право власності, оскільки відсутнє підтвердження, яке саме майно входить до складу спадщини. 
 
До того ж, законодавством на нотаріуса у цьому випадку не покладається встановлення переліку майна, країни його місцезнаходження та інших даних щодо такого майна. Тому законодавство не передбачає і подання будь-яких  правовстановлюючих документів власника для видачі свідоцтва за формою № 16. Аналогічна правова позиція висловлена і в роз`ясненні Міністерства юстиції України, наданого за письмовим запитом Нотаріальної палати України у листі                               № 3005/1069-33-21/19.1.1 від 22 січня 2021 року.   
 
Виходячи з наведеного, вимога про надання додаткових документів про право власності на майно спадкодавця для видачі свідоцтва за формою № 16 спричиняє додаткові труднощі для спадкоємців, оскільки, з одного боку, повні відомості про вид, склад, кількість, розмір, вартість майна, що знаходяться за кордоном, відсутні, а з іншого - достовірно встановити це можливо лише на підставі самого цього документа, тобто свідоцтва про право на спадщину, що знаходиться за кордоном. Відповідно відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за формою № 16 з мотивів відсутності документів, подання яких законом не передбачено, створює невиправдані перешкоди для спадкоємців у тому, щоб їм вступити у володіння належним їм майном у результаті спадкування.
 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що за відсутності у формі № 16 вимоги про необхідність зазначення відомостей щодо конкретного виду, складу, місцезнаходження та інших ідентифікуючих відомостей щодо спадкового майна, що знаходиться за кордоном, наявності у ньому помітки про те, що таке свідоцтво видається для дії за кордоном і «до всього майна, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося», зазначене свідоцтво не є правовстановлюючим документом на конкретне спадкове майно, що знаходиться за кордоном, а видається лише для підтвердження права спадкоємців померлого на спадщину, що знаходиться за кордоном.
 
Тому задовольняючи позовні вимоги в частині скасування постанов приватного нотаріуса про відмову позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 спадкового майна, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що свідоцтво за формою № 16 не є правовстановлюючим документом на конкретне спадкове майно, що знаходиться за кордоном, а видається для підтвердження права спадкоємців померлого на спадщину, що знаходиться за кордоном, а отже, не покладає на спадкоємців такого майна обов`язку подання правовстановлюючих документів на підтвердження належності його спадкодавцю, країни місцезнаходження та інших відомостей щодо такого майна, а на нотаріуса - обов`язку вимагати від спадкоємців подання таких документів.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх правильними та обґрунтованими.
 
Щодо доводів касаційної скарги 
 
Доводи заявника про неврахування апеляційним судом укладеного між Україною та Королівством Великої Британії (до складу якого входить і територія Британських Віргінських островів) міжнародного договору про правову допомогу, що, на переконання заявника, виключає можливість видачі свідоцтва про право на спадщину за формою № 16, є необґрунтованими.
 
Отримання такого свідоцтва і пред`явлення його у країні, в якій буде знайдено майно, що повинно бути включено до складу спадщини, є правом спадкоємців, яке може бути реалізовано на їх розсуд. Інакше кажучи, таке свідоцтво спадкоємці можуть пред`явити у будь-які іншій країні, якщо дізнаються про існування там майна, яке їм належить на праві спадкування за законом. Оскільки свідоцтво за                   формою № 16 не видається для пред`явлення у конкретній країні (тобто така конкретна країна там не вказується), то і посилання в касаційній скарзі на те, що у Британських Віргінських островах існує законодавство про міжнародне співробітництво, не впливає на вирішення справи по суті щодо вимог позивачів у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що знаходиться за кордоном. 
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування підпунктів 4.9, 4.10, 4.12, 4.13, 4.14, 4.15 пункту 4 Глави 10 Порядку        № 296/5, не заслуговують на увагу, оскільки вказаними пунктами передбачено загальний порядок видачі свідоцтв про право на спадщину. Проте у справі, що переглядається, спір виник щодо порядку видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на майно, що знаходиться за кордоном. Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, видається свідоцтво за формою № 16, яке, у свою чергу, не покладає на спадкоємців такого майна обов`язку подання правовстановлюючих документів на підтвердження належності його спадкодавцю, країни місцезнаходження та інших відомостей щодо такого майна, а на нотаріуса - обов`язку вимагати від спадкоємців подання таких документів.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RUIZ TORIJA V. SPAIN, серія A, № 303-A, §§ 29-30) зазначено, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (HIRVISAARI V. FINLAND), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року)).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року)).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті  і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статі 410 ЦПК України).
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поручник Альони Юріївни, в інтересах якої діє адвокат Єльчанінова Ірина Олександрівна, залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 І. М. Фаловська   Судді:                                                                                             С. О. Карпенко                                                                                                                С. Ю. Мартєв                                                                                                           В. В. Сердюк                                                                                                                                                                                                                В. А. Стрільчук