Ухвала
Іменем України
 
30 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 279/5516/21
провадження № 61-3998ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лантуха Ярослава Васильовича на постанову Житомирського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 15 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко І. В., зареєстрований в реєстрі за № 2353. 
 
Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки на момент укладення оспорюваного договору між нею та відповідачем ОСОБА_3 існували договірні відносини згідно з розпискою про позику. Крім того, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2021 року у справі № 159/6218/20 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 26 216 доларів США. Отже, будучи обізнаною про наявність судового провадження про стягнення з неї заборгованості, маючи боргові зобов`язання, відповідач вчинила фраудаторний правочин, спрямований не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації.
 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що оспорюваний договір укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, тобто є фіктивним.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким задоволено позов. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко І. В., зареєстрований в реєстрі № 2353. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 здійснила безоплатне відчуження належного їй майна, знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне їй нерухоме майно може бути звернено стягнення шляхом реалізації цього майна, передбачила негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики, тому оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації. Крім того, ОСОБА_3 не довела будь-якими доказами наявність в неї іншого майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем факту укладення відповідачами фіктивного договору.
 
21 березня 2023 року ОСОБА_1 та її представник - адвокат Лантух Я. В.  подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір дарування не є фіктивним правочином, оскільки ОСОБА_1  користується подарованою їй квартирою і сплачує комунальні послуги. Крім цього, оспорюваний договір фактично є договором купівлі-продажу за яким ОСОБА_1 сплатила продавцю 15 000 доларів США, однак цей правочин був оформлений договором дарування задля зменшення податкового навантаження. Не звернувши увагу на вказані обставини, застосувавши статтю 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків щодо її застосування, викладених в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову. При цьому, застосовуючи правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд не звернув уваги на факт відсутності в цій справі спорідненості між дарувальником і обдаровуваним.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Апеляційним судом встановлено, що 24 травня 2017 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 позику в розмірі 20 000 доларів США на термін 5 років для власного користування та по закінченню вказаного терміну зобов`язалася повернути всю суму боргу в повному обсязі. Крім цього, згідно із вказаною розпискою ОСОБА_3 зобов`язалася щомісячно виплачувати відсотки в розмірі 1,75 % від загальної суми боргу та щомісячно повертати ОСОБА_2  по 150 доларів США в якості погашення боргу.
 
В подальшому ОСОБА_3 збільшила суму позики згідно з розпискою від 01 вересня 2017 року на 3 000 доларів США терміном на один рік під 1,75 % та зобов`язалася щомісячно виплачувати відсотки. 
 
З письмової розписки від 19 березня 2020 року встановлено, що ОСОБА_3 станом на 19 березня 2020 року підтвердила факт позики 24 травня 2017 року у ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 20 000 доларів США та 05 березня 2020 року - в сумі 2 427 доларів США. ОСОБА_3 зобов`язалася повернути всю суму в розмірі 22 427 доларів США через чотири роки та щомісячно сплачувати відсотки в розмірі 1,75 % від загальної суми боргу.
 
Письмовою розпискою від 20 жовтня 2019 року ОСОБА_3 підтвердила наявність заборгованості перед ОСОБА_2 у зв`язку з порушенням попередніх домовленостей від 24 травня 2017 року та борг в розмірі 22 500 доларів США.
 
З лютого 2020 року ОСОБА_3 припинила здійснювали платежі за договором позики, з жовтня 2020 року ухилялася від спілкування з позивачем та не виходила на зв`язок.
 
Вказані обставини підтверджені рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2021 року у справі № 159/6218/20, яким позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, пред`явлений до суду 01 грудня 2020 року, задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_4 борг в розмірі 26 216 доларів США. Рішення набрало законної сили та перебуває на стадії примусового виконання.
 
15 жовтня 2020 року ОСОБА_3 як дарувальник та ОСОБА_1 як обдаровувана уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
 
21 вересня 2021 року Ковельським відділом Державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусовому виконання рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2021 року у справі № 159/6218/20.
 
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).
 
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
 
В постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 310/2529/20 зазначено: Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.
 
Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.
 
Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
 
Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
 
Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.
 
Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення в нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси потерпілого і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
 
Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
 
Встановивши, що знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне їй нерухоме майно може бути звернено стягнення шляхом реалізації цього майна, передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики, ОСОБА_3 здійснила безоплатне відчуження належного їй майна з метою приховання цього майна від кредитора, через можливе виконання грошового зобов`язання перед позивачем в майбутньому за його рахунок шляхом його реалізації, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про фіктивність оспорюваного договору дарування і наявність підстав для визнання такого правочину недійсним.
 
Такі висновки апеляційного суду в цій справі, з урахуванням встановлених обставин, узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.
 
Доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір дарування не є фіктивним правочином, оскільки ОСОБА_1  користується подарованою їй квартирою і сплачує комунальні послуги, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 14 січня 2020 року, на яку послався суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, а також - заявник та її представник у касаційній скарзі, правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що застосовуючи правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд не звернув уваги на факт відсутності в цій справі спорідненості між дарувальником і обдаровуваним, є неспроможними, оскільки згідно з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду обставина відчуження майна за безоплатним договором особі, яка не є членом сім`ї або близькою особою, не виключає того факту, що такий правочин спрямований на уникнення виконання грошового зобов`язання та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства
 
Висновки апеляційного суду узгоджуються з актуальними правовими висновками Верховного Суду щодо питання застосування статей 3, 13, 203, 215, 234 ЦК України у подібних правовідносинах, зокрема й з викладеними в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, посилання на які містяться в касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника та її представника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лантуха Я. В. про зупинення дії постанови Житомирського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лантуха Ярослава Васильовича на постанову Житомирського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко