ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 лютого 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 2517/7683/12
Головуючий у першій інстанції – Коваленко А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/369/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Прилуцький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», Акціонерне товариство «Оксі банк», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 грудня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -

                                       У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа від 2013 року у справі № 2517/7683/12, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області щодо стягнення на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості по кредитному договору №010/95-12/112 від 29.11.2007, що складається: з заборгованості за кредитом –555 000,00 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту – 40 530,83 грн, суми заборгованості за відсотками – 327 199,79 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків – 22 430,02 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в межах його вартості, не житлові приміщення під № 1,2,3 за планом земельної ділянки під літерою «А-1», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 568,7 м.кв., що належать ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Прилуцькою міською радою 15 травня 2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 10 травня 2006 року №208 та зареєстрованого Прилуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації за №147473316 від 18 травня 2006 року та застосувати спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом продажу майна на прилюдних торгах за початковою ціною, 973 584,00 грн, таким що не підлягає виконанню.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.12.2012 у справі №2517/7683/12 є виконаним у добровільному порядку, ОСОБА_1 не є власником майна, на яке звернуто стягнення, оскільки за договором купівлі-продажу, серія та номер: 129, виданий 22.01.2014 року з дозволу первісного стягувача нею продано нежитлові приміщення під № 1,2,3 за планом земельної ділянки під літерою «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 568,7 м. кв.
Зазначала, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Починаючи з 2013 року, часу видачі виконавчого листа, ані первісний стягувач, ані наступний стягувач виконавчий лист не пред`являли до виконання.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 грудня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати виконавчий лист від 2013 року у справі №2517/7683/12, виданий Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області щодо стягнення на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості по кредитному договору №010/95-12/112 від 29.11.2007, що складається: з заборгованості за кредитом –555 000,00 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту – 40 530,83 грн, суми заборгованості за відсотками – 327 199,79 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків – 22 430,02 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в межах його вартості, не житлові приміщення під № 1,2,3 за планом земельної ділянки під літерою «А-1», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 568,7 м.кв., що належать ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Прилуцькою міською радою 15 травня 2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 10 травня 2006 року №208 та зареєстрованого Прилуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації за №147473316 від 18 травня 2006 року та застосувати спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом продажу майна на прилюдних торгах за початковою ціною, 973 584,00 грн, таким що не підлягає виконанню.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на даний час рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.12.2012 у справі № 2517/7683/12 є виконаним у добровільному порядку у зв`язку із відчуженням за договором купівлі-продажу від 22.01.2014 з дозволу первісного стягувача нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 568,7 м. кв.
Заявник указує, що суд першої інстанції не звернув уваги, що при укладенні вказаного договору купівлі-продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або інших реєстрах була відсутньою раніше зареєстрована іпотека, яка була зареєстрована на підставі іпотечного договору 29.11.2007. Згідно ж приписам ЗУ «Про іпотеку» іпотека підлягає державній реєстрації.
Зазначає, що починаючи з 2013 року, з дати видачі виконавчого листа,  ані первісний стягувач, ані наступний стягував, не пред`являли його до виконання, а відповідно до ч.1, 2 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Коленченка О.О., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених ст. 432 ЦПК України підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.12.2012 задоволено позов ПАТ «Райффавйзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором.
Стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредитному договору №010/95-12/112 від 29.11.2007, що складається: з заборгованості за кредитом – 555 000,00 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту – 40 530,83 грн., суми заборгованості за відсотками - 327 199,79 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків – 22 430,02 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в межах його вартості, не житлові приміщення під № 1,2,3 за планом земельної ділянки під літерою „А-1”, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 568,7 м.кв., що належать ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Прилуцькою міською радою 15 травня 2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 10 травня 2006 року № 208 та зареєстрованого Прилуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації за № 147473316 від 18 травня 2006 року та застосувати спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом продажу майна на прилюдних торгах за початковою ціною, 973 584,00 гривень (а.с. 26-27).
З відповіді старшого державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області від 10.11.2022 року вбачається, що за результатами моніторингу Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що 24.12.2013 державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки заява про відкриття виконавчого провадження не підписана уповноваженим представником стягувача.  Виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості по кредитному договору №010/95-12/112 від 29.11.2007, що складається з заборгованості за кредитом – 555 000,00 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту – 40 530,83 грн., суми заборгованості за відсотками - 327 199,79 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків – 22 430,02 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в межах його вартості, не житлові приміщення під № 1,2,3 за планом земельної ділянки під літерою „А-1”, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 568,7 м.кв., що належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Прилуцькою міською радою 15 травня 2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 10 травня 2006 року № 208 та зареєстрованого Прилуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації за № 147473316 від 18 травня 2006 року. та застосувати спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом продажу майна на прилюдних торгах за початковою ціною, 973 584,00 гривень на виконанні у Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області станом на 10.11.2022 не перебуває (а.с. 40-41).
У матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.01.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 129, за яким  ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 нежитлові приміщення під № 1, 2, 3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 прийняла зазначені нежитлові приміщення під № 1, 2, 3 та сплатила за них грошову суму, визначену цим договором  (а.с. 10-11),
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 129, виданий 22.01.2014 приватним нотаріусом Прилуцького нотаріального округу Чернігівської області Могиленко Л.М. Відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні (а.с.6).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.
За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України, Іммобільяре Саффі проти Італії, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 2 ст. 432 ЦПК України визначено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Як зазначалось вище, свою заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.12.2012 виконане нею у добровільному порядку, підтвердженням чого є Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості та договір купівлі-продажу нежитлових приміщень під № 1,2,3 за планом земельної ділянки під літерою „А-1”, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 568,7 м.кв.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.
Згідно ч.1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм чинного законодавства, саме ОСОБА_1 як заявниця та особа, яка стверджує про добровільне виконання судового рішення, повинна довести обставини, на які вона посилається.
Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, належних та допустимих доказів виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.12.2012 в добровільному порядку матеріали справи не містять. 
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, колегія суддів приходить до переконання, що на виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, в розпорядження суду належних, допустимих, достовірних та переконливих доказів, які б підтверджували виконання рішення Прилуцького міьскрайонного суду Чернігівської області від 04.12.2012, заявницею не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_4 придбала нежитлові приміщення під № 1,2,3 за планом земельної ділянки під літерою „А-1”, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 568,7 м.кв., жодним чином не вказують на добровільне виконання рішення суду або про припинення зобов`язання ОСОБА_1 перед банком, а лише підтверджують зміну власника спірного майна. Сам по собі факт продажу об`єкту, який був предметом іпотеки, не може вважатись належним виконанням зобов`язання.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що минув трирічний строк з моменту видачі виконавчого листа не може бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що підлягає виконанню, зважаючи на відсутність доказів пред`явлення його до виконання та відсутності виконавчого провадження.
Зазначення ОСОБА_1 про те, що на момент укладення нею договору купівлі-продажу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або інших реєстрах була відсутньою раніше зареєстрована іпотека, яка була зареєстрована на підставі іпотечного договору 29.11.2007, також не свідчить про добровільне виконання рішення суду, на виконання якого видано спірний виконавчий лист.

Таким чином, на час розгляду справи підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, передбачених ч. 2 ст. 432 ЦПК України, районним судом  не встановлено, як не встановлено їх і апеляційним судом.
За таких обставин, оскаржувана ухвала винесена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 грудня 2022 року – без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                      П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   – залишити без задоволення.
Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 грудня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено  08 лютого 2023 року.

Головуюча                                                                         О.Є.Мамонова

Судді:                                                                                 Н.В.Висоцька 

                                                                                           Н.В. Шитченко