ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/459/23
Номер провадження 22-ц/821/264/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №699/270/20 Категорія: 311000000 	Гусарова В. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       09 березня 2023 року         м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

	Новікова О.М.,	
  	Василенко Л.І., Нерушак Л.В., 	
за участю секретаря	Любченко Т.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Восход» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 січня 2023 року та на додаткове рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 27 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства (ПрАТ) «Виробниче об`єднання «Восход», третя особа: ОСОБА_2 , про видачу трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, –

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на порушення його трудових прав, пов`язаних з несвоєчасною видачою трудової книжки після звільнення.
Позов обґрунтовано тим, що 01.09.2004 позивач  був прийнятий на роботу в ПрАТ «Виробниче об`єднання «Восход» на посаду директора на підставі Наказу № 20 від 31.08.2004. Наказом від  19.07.2017 його було звільнено з роботи.
До дня подачі позову роботодавець не видав позивачу трудову книжку. Підписи в документах про отримання трудової книжки і про ознайомлення з наказом про звільнення він не ставив. 
У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив видати йому трудовому книжку, стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та зобов`язати відповідача видати новий наказ про звільнення, в якому зазначити новий день звільнення.
Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 28.09.2020 до участі у справі залучено ОСОБА_2 як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 січня 2023 року позов задоволено частково.
Зобов`язано ПрАТ ВО «Восход» видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку. В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ПрАТ ВО «Восход» на користь ОСОБА_1 судовий збір 840,00 грн.
Мотивуючи своє рішення, суд вказав, що експертизою було доведено факт підробки підпису позивача у документах про ознайомлення з наказом про звільнення, про отримання трудової книжки та в особовій картці.
Районний суд прийшов до висновку про те, що стороною відповідача не додано належних та допустимих доказів вручення позивачу трудової книжки. Станом на день розгляду справи, трудову книжку ОСОБА_1 не видано, умисне ухилення останнього від отримання трудової книжки відповідачем не доведено.
У вимозі про стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки суд відмовив, оскільки позивач працював директором на іншому підприємстві. Тобто така затримка не перешкоджала працевлаштуванню позивача, а тому, за думкою суду, не тягне обов`язок власника виплатити працівникові середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, викликаного невидачею (затримкою видачі) трудової книжки.
Судом відмовлено в застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки початком перебігу тримісячного строку для звернення особи до суду з позовом про видачу трудової книжки та стягнення грошової компенсації за затримку видачі трудової книжки слід вважати дату фактичної видачі трудової книжки, або день, коли працівник відмовився від її отримання. Так як трудову книжку в дані справі не видано, тому позивач не пропустив строк позовної давності.
Щодо позовної вимоги зобов`язати відповідача видати новий наказ про звільнення, в якому зазначити новий день звільнення, то суд відмовив у цій вимозі, так як позивач у судовому засіданні пояснив, що власноручно написав заяву про звільнення за згодою сторін, більше на підприємстві відповідача не працював, оскільки був обізнаний про звільнення.
Після ухвалення рішення по суті сторони звернулись з заявами про винесення додаткового рішення та розподіл судових витрат.
Додатковим рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 27 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ВО «Восход» на користь ОСОБА_1 судові витрати на проведення експертизи та витрати на правову допомогу в загальному розмірі 14805,08 грн. 
Заяву представників ПрАТ «ВО «Восход» адвокатів Нестеренка О.Ф. та ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ВО «Восход» витрат на правову допомогу в загальному розмірі 46015,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у сумі 20198,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у сумі 20198,00 грн.
Сторони оскаржили рішення та додаткове рішення в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі ПрАТ «ВО «Восход» вважає рішення незаконним та необґрунтованим в частині зобов`язання видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку.
Суд порушив правила оцінки доказів, передусім висновку експертизи, у зв`язку з чим викладені в оскаржуваному рішенні висновки не відповідають обставинам справ. Зокрема, у висновку експерта підтверджено, що підписи в деяких документах, наданих для порівняння, виконані позивачем. Суд безпідставно не врахував такі висновки експертизи в поєднанні із показаннями свідків, які підтвердили, що підписи у наданих для порівняння документів дійсно зроблені позивачем.
Апелянт не погоджується з відмовою у застосуванні строку позовної давності. Позивач сам зазначав, що неодноразово звертався до відповідача з заявами про видачу трудової книжки. У справі містяться дві заяви про видачу трудової книжки від 02.04.2018 та від 04.0,3.2019. Тому, про порушене право позивач як директор підприємства дізнався у день звільнення, але в будь-якому випадку 02.04.2018. З позовом звернувся з пропуском тримісячного строку на його звернення, що є окремою підставою для відмови в позові у разі його доведеності. Висновок суду про відлік строку позовної давності з дня отримання трудової книжки суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 16.06.2021 (справа №554/4741/19), від 26.10.2022 (справа №752/10864/19), від 28.12.2022 (справа №216/4295/20).
З посиланням на такі аргументи апелянт-роботодавець просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, ухваливши рішення про відмову в задоволенні вимоги про видачу трудової книжки.
В строк, наданий законом для апеляційного оскарження рішення, надійшли доповнення до апеляційної скарги відповідача, в яких він просить також скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні заяви про застосування позовної давності.
На апеляційну скаргу відповідача надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому позивач, погоджуючись з висновками суду в частині задоволених позовних вимог, просить залишити рішення в цій частині без змін.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 оскаржує рішення в частині відмовлених позовних вимог.
Зокрема, позивач не згоден з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимоги видати новий наказ про звільнення, в якому зазначити новий день звільнення та визнати недійсним попередній запис про звільнення позивача. Відмова суду мотивована тим, що позивач власноруч написав заяву про звільнення за згодою сторін, більше на підприємстві не працював, так як був звільнений.
Апеляційна скарга в цій частині обґрунтована тим, що Інструкцією «Про порядок ведення трудових книжок працівників», що затведжена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 (далі – Інструкція №58) чітко передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.
Посилання суду на ту обставину, що позивач написав заяву звільнення за угодою сторін, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги, оскільки її написання не припиняє автоматично трудовий договір і не звільняє роботодавця від обов`язків видати наказ про припинення трудового договору, ознайомити з цим наказом працівника і внести відповідний запис до трудової книжки.
ОСОБА_1 також не погоджується з рішенням суду про відмову в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України. Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Через протиправну бездіяльність відповідача рівень доходів ОСОБА_1 значно знизився, оскільки в ПП «Торговий «Корсунь» ОСОБА_1 працював за сумісництвом через відсутність трудової книжки оформитися як на основне місце роботи. За наявності трудової книжки позивач міг розраховувати на більш гідний розмір заробітної плати, що є співмірним з розміром заробітної плати, яку ОСОБА_1 отримував на ПрАТ ВО «Восход». Тому встановивши, що трудову книжку не було видано позивачеві з вини відповідача, у суду були відсутні підстави для відмови в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки у видачі трудової книжки.
Просить долучити до матеріалів справи докази про доходи в ПП «Торговий «Корсунь» як такі, що не були подані до суду з поважних причин, рішення просить скасувати в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити нове, яким задовольнити вимоги про видачу нового наказу про звільнення із зазначенням нового дня звільнення та визнанням недійсним попереднього запису в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 , а також про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.
Відзив на апеляційну скаргу позивача не надходив.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що становить принцип диспозитивності цивільного судочинства.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (стаття 367 ЦПК України). 
При прийнятті та дослідженні нових доказів, як і при відмові в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок.
Колегія суддів вважає за можливе долучити до матеріалів справи нові докази, додані до апеляційної скарги позивачем, а саме: копію довідки про доходи ОСОБА_1 з ПП «Торговий Дім», оскільки вони подані на спростування висновків суду про відмову в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на посаду директора у ПрАТ «ВО «Восход» на підставі наказу № 20 від 31.08.2004 «Про призначення в.о. директора» (наказ №20 від 31.08.2004 – на а.с. 247 т.1), звільнений з посади на підставі наказу № 6 від 14.07.2017 (довідка ПрАТ «ВО «Восход» від 12.02.2020 № 9-к) (т. 1 а.с.24, 163).
Заявою від 14.07.2017 ОСОБА_1 звернувся до Голови наглядової ради ОСОБА_5 з проханням звільнити його з займаної посади з узгодженням сторін (т. 1 а.с. 231).
Відповідно до наказу ПрАТ «ВО «Восход» №6 від 14.07.2017 ОСОБА_1 звільнено з 19.07.2017 з посади директора за угодою сторін за ст. 36 п. 1 КЗпП України (т. 1 а.с. 43, 232).
У копії особової картки ОСОБА_1 (т.1 а.с. 44-45, 233) в графі «додаткові відомості» є запис про звільнення за ст. 36 п. 1 КЗпП України за угодою сторін, наказ №6 від 14.07.2017 з 19.07.2017. У рядку «трудову книжку отримав» міститься дата 14 липня 2017 р. та підпис ОСОБА_1 .
У книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ПАТ «ВО «Восход» за записом №170 від 14.07.2017 біля імені ОСОБА_1 запису про наказ №6 від 14.07.2017 міститься підпис (т. 1 а.с.46-49, 234-237).
Відповідно до копії заяв позивача від 02.04.2018 та 04.03.2019 ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «ВО «Восход» з проханням видати трудову книжку, оскільки при звільненні її не було видано. При цьому, відсутні докази про отримання цих заяв відповідачем (т. 1 а.с.52-53).
В акті інспекційного відвідування юридичної особи №ЧК 315/2181/АВ від 30 червня 2020 року Управління держпраці у Черкаській області зазначило, що згідно з Книгою обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, трудову книгу отримано ОСОБА_1  особисто під підпис. Відповідно до вихідних листів ПрАТ «ВО «Восход» від 06.04.2020 №136, №139, №142  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_1  видано копії кадрових та бухгалтерських документів за період перебування у трудових відносинах з ПрАТ «ВО «Восход» особисто під підпис (т. 3 а.с. 1-14).
Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2021 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу (т. 4 а.с. 30-34).
Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комісійної судової почеркознавчої експертизи від 13.07.2022 (т.4 а.с. 115-128):
1. Підписи від імені ОСОБА_1 у графі «З наказом ознайомлений» наказу про припинення трудового договору № 6; у графі «підпис власника трудової книжки» особової картки П-П-2 ОСОБА_1 ; в останній колонці на сторінці № 31 книги обліку трудових книжок і вкладинок до них ПрАТ «ВО «Восход» напроти запису щодо ОСОБА_1 виконані не ОСОБА_1 , зразки якого на експертизу у документах, що були надані позивачем.
2. Підписи від імені ОСОБА_1 у графі «З наказом ознайомлений» наказу про припинення трудового договору № 6; у графі «підпис власника трудової книжки» особової картки ПП-2 ОСОБА_1 ; в останній колонці на сторінці № 31 книги обліку трудових книжок і вкладинок до них ПрАТ «ВО «Восход» напроти запису щодо ОСОБА_1 виконані ОСОБА_1 , зразки якого на експертизу у документах, що були надані стороною відповідача.
3. Підписи від імені ОСОБА_1 у графі «З наказом ознайомлений» наказу про припинення трудового договору № 6; у графі «підпис власника трудової книжки» особової картки ПП-2 ОСОБА_1 ; в останній колонці на сторінці № 31 книги обліку трудових книжок і вкладинок до них ПрАТ «ВО «Восход» напроти запису щодо ОСОБА_1 виконані іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 , зразки якого на експертизу у документах, що були надані позивачем. ( а.с.115-128)
Отже з матеріалів справи встановлено, що позивач працював в ПрАТ «ВО «Восход», написав заяву про звільнення 14.07.2017, з 19.07.2017 вже не працював у відповідача. 
При цьому матеріали справи не містять достатніх, належних доказів про те, що ОСОБА_1 дійсно звертався до роботодавця з заявами про вручення трудової книжки. Копії заяв позивача від 02.04.2018 та 04.03.2019 не підтверджують таке звернення, оскільки відсутні докази про отримання цих заяв відповідачем.
Переглядаючи рішення в межах доводів позовної заяви та апеляційних скарг, врахувавши аргументи обох сторін, колегія суддів виходить із такого нормативно-правового регулювання правовідносин, які виникли в даному випадку.
Відповідно до статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі – Інструкція № 58), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) зроблено висновок , що «частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки».
Таким чином, працівник у разі звільнення має право на звернення з позовом до роботодавця у разі порушення останнім положень ст. 47 КЗпП України в частині своєчасної видачі трудової книжки при звільненні.
При цьому, позивач повинен підтвердити належними та достатніми доказами обставини, на які він посилається.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1  посилався на те, що після звільнення з 19.07.2017 трудову книжку йому не видано.Підписи в документах про отримання трудової книжки і про ознайомлення з наказом про звільнення він не ставив, а вказані підписи поставлені невідомою йому особою. Тому предметом позову є вимога про видачу трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та зобов`язання відповідача видати новий наказ про звільнення, в якому зазначити новий день звільнення.
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджує, що трудова книжка видана під час звільнення.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції поклав в основу свого рішення результати комісійної судової почеркознавчої експертизи від 13.07.2022. 
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України висновок експерта є одним із видів доказу.
Згідно з ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 110 ЦПК України).
З висновку вказаної експертизи вбачається, що під час порівняльного дослідження груп зразків підпису між собою встановлено, що: 
-зразки, надані ОСОБА_1 , та зразки, надані ПрАТ «ВО «Восход», мають розбіжності як загальних так і окремих ознак, що дозволяє зробити висновок про те, що дані зразки виконані різними особами;
-враховуючи співпадіння вільних та умовно-вільних зразків підпису, наданих ОСОБА_1 з експериментальними зразками підпису ОСОБА_1 , відібраними секретарем судового засідання, можна зробити висновок про те, що надані на експертизу ОСОБА_1 вільні та умовно-вільні зразки підпису виконані однією особою;
-враховуючи розбіжності загальних та окремих ознак вільних зразків, наданих ПрАТ ВО «Восход» з наданими на експертизу як вільними, умовно-вільними так і експериментальними зразками підпису, наданих ОСОБА_1 , можна зробити висновок про те, що надані на експертизу дві групи зразків виконані різними особами.
У результаті експерти дійшли висновку, що зразки підписів, які містяться в документах, наданих позивачем, не співпадають із зразками підписів від імені ОСОБА_1 у графі «З наказом ознайомлений» наказу про припинення трудового договору № 6; у графі «підпис власника трудової книжки» особової картки П-П-2 ОСОБА_1 ; в останній колонці на сторінці № 31 книги обліку трудових книжок і вкладинок до них ПрАТ «ВО «Восход» напроти запису щодо ОСОБА_1 .
Водночас зразки підписів, які містяться в документах, наданих ПрАТ «ВО «Восход», співпадають із досліджуваними зразками підписів (підписів від імені ОСОБА_1 у графі «З наказом ознайомлений» наказу про припинення трудового договору № 6; у графі «підпис власника трудової книжки» особової картки П-П-2 ОСОБА_1 ; в останній колонці на сторінці № 31 книги обліку трудових книжок і вкладинок до них ПрАТ «ВО «Восход» напроти запису щодо ОСОБА_1 ).
При цьому, підписи в досліджуваних документах виконані іншою особою з наслідуванням зразків підписів, які містяться в документах наданих ОСОБА_1 .
У пункті 3 висновку експертизи вказано, що ознак виконання цих підписів із навмисним їх викривленням не виявлено.
Отже, на думку колегії суддів, висновки експертів не є беззаперечними та однозначно не підтверджують, що підписиу графі «З наказом ознайомлений» наказу про припинення трудового договору № 6; у графі «підпис власника трудової книжки» особової картки П-П-2 ОСОБА_1 ; в останній колонці на сторінці № 31 книги обліку трудових книжок і вкладинок до них ПрАТ «ВО «Восход» навпроти запису щодо ОСОБА_1 фактично не виконані самим ОСОБА_1 .
При цьому колегія суддів звертає увагу, що для дослідження експертам була надана велика кількість документів, що могло вплинути на якість виконання дослідження. Крім того, експериментальні зразки були відібрані секретарем судового засідання не в судовому засіданні і без присутності інших учасників. Було відібрано вкрай незначну кількість експериментальних зразків (три аркуші), які не були достатньо досліджені експертом.
З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про врахування висновку експертизи як беззаперечного доказу того, що позивач не отримував трудову книжку під час звільнення з ПрАТ «ВО «Восход».
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів також враховує, що в акті інспекційного відвідування юридичної особи №ЧК 315/2181/АВ від 30 червня 2020 року Управління держпраці у Черкаській області вході інспектування дійшло висновку, що ОСОБА_1 отримав трудову книгу особисто під підпис. 
В суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначив, що ознайомився з актом інспекційного відвідування, однак заперечень не мав і сам висновок не оскаржував.
На підставі приведених вище доводів, а також того, що позивач, який тривалий час був керівником ПрАТ «Виробниче об`єднання «Восход», на протязі більше двох з половиною років не звертався по місцю попередньої роботи за трудовою книжкою, не надав суду належних підтверджень про його роботу за сумісництвом по новому місцю роботи (відповідний наказ), апеляційний суд приходить до висновку про відсутність достатніх доказів того, що позивач не отримував трудову книжку на підприємстві.
Недоведеність позовних вимог є підставою для відмови у задоволенні позову.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення не ґрунтується на повноті встановлених обставин, що мають значення для справи, а висновок суду про прийнятність експертизи як достовірного доказу без врахування інших доказів у справі суперечить принципам доказування.
Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.
Отже, рішення суду в задоволеній частині позову не може бути залишене в силі.
Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки та зміна дати звільнення є похідними від вимоги про видачу трудової книжки, а тому в їх задоволенні також належить відмовити.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання видати трудову книжку позивачеві підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні цих позовних вимог у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.
Що стосується додаткового рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 27 січня 2023 року у даному спорі, то відповідно до роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 16.04.2018 у справі № 923/631/15.
Так як апеляційний суд вирішив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволеної вимоги, тому додаткове рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 27 січня 2023 року, ухвалене після постановлення скасованого апеляційним судом рішення, втрачає свою силу. При цьому колегія суддів вважає за необхідне зробити новий розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з ухваленням нового рішення в частині позовних вимог колегія суддів на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України проводить новий розподіл судових витрат у цій справі.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Положеннями ст. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Так як фактично у задоволенні позову відмовлено, тому судові витрати, понесені позивачем, залишаються за особою, яка їх сплатила.
Що стосується компенсації витрат, понесених відповідачем, то суд виходить із такого.
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
В суді першої інстанції ОСОБА_1 заявив про стягнення з відповідача судових витрат, які складаються із сплачених ним витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 9 610,16 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 20 000,00 грн.
Представники ПрАТ «ВО «Восход» адвокати Нестеренко О.Ф. та Шевченко А.Г. просили стягнути з позивача понесені витрати відповідача на професійну правничу допомогу 164 541,50 грн. кожному адвокату, а загалом 329 083,00 грн.
В обґрунтування своєї заяви представники відповідача надали суду: акти виконаних робіт, договір про надання правничої допомоги адвоката від 14 лютого 2020, додаткову угоду від 21.05.2020 року №699/270/20, додаткову угоду від 21.05.2020 року №699/301/20, додаткову угоду від 08.07.2020 року №699/270/20 (2), договір про надання правничої допомоги адвоката від 15 лютого 2022 pоку, додаткову угоду від 01.03.2022 року №699/270/20 (3), платіжне доручення від 22.02.2022 р. №8750 на суму 46 015,0 грн., розрахунок судових витрат ( а.с.16-18,19-21 том 7).
При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Заперечуючи проти доводів представників відповідача, позивач зазначив, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, а тому витрати в силу ч. 9 ст. 141 ЦПК України мають бути покладені на відповідача. Вказана справа відносить до категорії справ незначної складності, а тому заявлені витрати не відповідають рівню складності справи. Розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу значно перевищує орієнтовний розмір витрат, наведений у відзиві на позов (у відзиві зазначено, що відповідач планує понести орієнтовно 35000,00 грн. витрат. Два адвокати надавали відповідачу одні й ті самі послуги. Значна частина послуг, надана адвокатами відповідачу, мають організаційний характер та не можуть бути віднесені до правничої.
Таким чином, позивач заявляв про неспівмірність заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу, які є необґрунтовано завищеними відносно рівня складності даної справи.
Оцінюючи доводи сторін щодо розподілу судових витрат, колегія суддів виходить із таких норм закону.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення закону, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат апеляційний суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічні висновки сформульовано Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 у справі №816/2096/17).
У матеріалах справи міститься розрахунок та докази щодо обсягу наданих послуг адвокатом, виконаних ним робіт та участі в засіданнях.
Враховуючи заяву позивача, колегія суддів вважає, що заявлені відповідачем понесені судові витрати в розмірі 329 083 грн. за надання правничої допомоги у даній справі, є явно завищеними та не співмірні зі складністю справи.
При цьому, не всі заявлені витрати є дійсно понесеними відповідачем.
В акті про надання правничої допомоги з визначенням розміру витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач поніс (очікує понести) у зв`язку з розглядом цивільної справи від 09.01.2023 деякі з перелічених виконаних робіт не відповідають дійсності. 
Наприклад:
1. п.9 акту 
В акті про надання правової допомоги вказують участь у судовому засіданні, яке відбувалося 08.07.2020р, але згідно матеріалів справи у цьому засіданні адвокати участі не брали (том 1 а.с.94,113),- згідно акту 7689,50 грн.
2. п.12.акту 
участь у судовому засіданні 19.01.2020 - у даному пункті зазначено суму за 4 судових засідання 18160 гр. (за засідання 19.091.2021,01.03.2021 р.,29.03.2021 р.,29.04.2021 р. згідно матеріалів справи у засіданні 19.01.2020 р. адвокати участі не брали (том 3. а.с.97,100).
Участь у судовому засіданні 29.03.2021, але згідно матеріалів справи та відомостей з програми «Д-3» судове засідання в цей день взагалі не призначалося.
Вказують участь у судовому засіданні, яке призначене на 29.04.2021р. але фактично участі в ньому не приймали (том 3 а.с.132,135 ).
Тривалість судового засіданні 1.03.2021 р. склала (з 10-15 до 12-17 хв. – 2 год. і 2 хв. = 2418,65 гр. (що є підтвердженим).
3. п.13 акту
Тривалість участі адвокатів у судовому засіданні 23.07.2021 (згідно протоколу судового засідання) становить 1 година 3 хв. (з 12-44 год по 13-47 год.) – 1189,5 грн. Також тривалість участі у судовому засіданні яке відбулося 15.09.2021 становить 34 хв. (15-25 по 15-59) - 594,50 грн.
27.10.2021 р. тривалість судового засідання (з 14-29 год. до 16-43 год.- 2 год 14 хв.), всього 3 год. 51 хв. – 4579,57 грн. – (згідно акту виставлена вартість 14274 грн. за 12 год з врахуванням дороги з м. Черкас до м. Корсунь-Шевченківський).
4. п. 14 - підготовка матеріалів для надіслання судовому експерту – вартість 12405 грн. – є необґрунтованою сумою, оскільки оригінали документів для експертизи надавало само підприємство і для цього не було потрібно спеціальної правничої допомоги. (тобто не є задоволенню не підлягають).
5.п.16 акту
Судове засідання, призначене на 17.01.2022 р. – не відбулось, в справі є заява адвоката Нестеренко О.Ф. про те, що просить перенести на інший час в зв`язку із зайнятістю в іншому процесі (а.с. 70 том4), журнал проведення судового засідання в справі відсутній.
Судове засідання 18.05.2022 р. проводилось з 11-29 год до 12-41 гр. ( а.с.105 том 4 ) – 1 год 12 хв. = 1488,60 грн.
6. п.17 акту
Судове засідання, призначене на 08.09.2022 р. проводилось з 14-12 год до 15-16 год - 1 год. 4 хв.=1986,66 грн.
Судове засідання 07.10.2022 р. взагалі не відбувалось (відповідно до ухвали суду від 23.09.2022 р. судове засідання призначене на 20.10.2022 р. – а.с.27 том 6).
Судове засідання, призначене на 20.10.2022 р. проводилось з 14-14 год до 14-41 год. – 27 хв. = 585 грн.
7. п.18 акту ознайомлення, копіювання і роздруківка висновку експерта, вивчення висновку – вартість робіт 5200 грн. є необґрунтованими вимогами.
8. п.20 акту
Судове засідання, призначене на 05.12.2022 р. (а.с. 50 -53 том 6) проводилось з 10-26 год.-13-14 год. – 2 год.48 хв.=3640 грн.
Судове засідання, призначене на 26.12.2022 р. (а.с.88 том 6) проводилось з 10-03 год до 10-37 год. – 34 хв. = 736,6 грн.
Судове засідання, призначене на 03.01.2023 р. (а.с.117 том 6) проводилось з 11-51 год. до 13-59 год. – 2 год. 8 хв. =2862,93 грн.
Отже, непідтвердженими є витрати на суму: 7689,50 грн. (п.9), 15741,35 грн. (п.12), 9694,43 грн (п.13), 12405 грн. (п.14), 8435,40 (п.16), 13028,34 грн. (п.17), 5200 грн. (п.18), 6023,40 грн. та 2505,07 грн. (п.20), а всього на суму 80722,49 грн.
Тому підтвердженими є 83 819,01 грн. (тобто 164541,50 грн. – 80722,49 грн.).
Водночас, колегія суддів враховує, що у відзиві на позов відповідачем було заявлено про розмір попередніх (орієнтовних) витрат в сумі 35 000 грн.
Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку (частина четверта статті 141 ЦПК України).
Отже, заявлені відповідачем понесені судові витрати в розмірі 329 083,00 грн. істотно перевищують суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку. При цьому доводи представників відповідача про те, що на момент подання відзиву відповідач не міг передбачити тривалий розгляд справи, початок воєнних дій в Україні тощо суд не визнає поважними причинами завищення майже в десять разів суму, яка зазначена відповідачем.
Так як відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що товариство не могло передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суд визнає це підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу у частині відповідного перевищення.
З урахуванням заяви позивача про необґрунтованість заявленої сукупності витрат відповідача на професійну правничу допомогу, яка знайшла своє підтвердження в ході апеляційного перегляду, враховуючи те, що дана справа віднесена до категорії справ невеликої складності, колегія суддів дійшла висновку про зменшення суми судових витрат, понесених відповідачем, до 30000,00 грн.
При зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_1 не сплатив судовий збір, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути його в цій постанові.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
У даній справі позивач просить зобов`язати відповідача видати йому трудову книжку, зобов`язати відповідача видати новий наказ про звільнення, в якому зазначити новий день звільнення та визнати недійсним попередній запис про звільнення в трудовій книжці; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення.
Тобто, предметом позову не є стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тому позивач не звільнений від сплати судового збору.
Позов подано 2020 року. Позивач заявив дві немайнові вимоги та одну майнову вимогу.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року встановлено в розмірі 2102 гривень. Тому розмір судового збору за одну немайнову вимогу становить 840,80 грн.
В суді першої інстанції позивач сплатив 4393,96 грн. судового збору за звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.
Тому за апеляційну скаргу ОСОБА_1 повинен був сплатити судовий збір в розмірі 150% х (840,80 грн. + 4393,96 грн.) = 7852,14 грн.
Отже несплачений під час звернення з апеляційною скаргою судовий збір в розмірі 7852,14 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід держави.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 січня 2023 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Восход» на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 січня 2023 року задовольнити.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 січня 2023 року в частині задоволених вимог скасувати.
В задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Восход» видати належним чином оформлену трудову книжку відмовити.
В решті рішення залишити без змін.
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Восход» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 27 січня 2023 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 27 січня 2023 року визнати таким, що втратило чинність.
Здійснити новий розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Восход» судові витрати, понесені відповідачем в суді першої інстанції в розмірі 30 000,00 ( тридцять тисяч) грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подану ним апеляційну скаргу в розмірі 7852,14 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Восход» сплачений судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 1260,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.

Судді