П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 р.	м.Одеса	Справа № 400/4105/22	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення   Миколаївського окружного адміністративного суду від   21.12.2022 по справі №  400/4105/22 за позовом ОСОБА_1 до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України     про стягнення коштів, –

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до суду в якому просив:
– стягнути в солідарному порядку з відповідачів на його користь 106434,90 гривень суддівської винагороди за серпень 2022 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що працює на посаді судді Ленінського районного суду м. Миколаєва. Відповідно до ч.3 ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду – 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для працездатних осіб з 1 січня – 2481 гривень. Виходячи з вищевказаних норм законів, належна йому суддівська винагорода має становити за січень 2022 року 106434,90 гривень, виходячи з розрахунку 2481 гривень*30*1,1+30%, а матеріальна допомога 81873 гривні, виходячи з розрахунку 2481 грн*30*1,1. Однак за серпень 2022 року, позивачу суддівську винагороду не виплачено взагалі, що є порушенням його права на оплату праці.
Відповідач ТУ ДСА в Миколаївській області надав відзив в якому позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити.  В обґрунтування зазначив, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.2 та ч.3 ст.95 Конституції України виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Положенням ч.2 ст.4 Бюджетного кодексу України визначено, що виключено Законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України. Положення статей 148, 149 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Згідно з ст.23 БК України, будь-які зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються Законом про Державний бюджету України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України. ДСА України здійснює функцію головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів. Частиною першою ст.48 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежів тільки в межах бюджетних асигнувань. Відповідно до ст.135 Закону, суддівська винагорода регулюються цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актам.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд адміністративний рішенням від 21 грудня 2022 року відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі вказує, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
– позовні вимоги стосуються стягнення суддівської винагороди у передбаченому спеціальним законом розмірі, а не середнього заробітку, як зазначає суд першої інстанції;
– суд першої інстанції не встановив чи існують встановлені законом обмеження у виплаті суддівської винагороди судді, який не здійснює судочинство у зв`язку із призивом на військову службу за мобілізацією; 
– судом першої інстанції не взято до уваги пріоритетність норм Конституції України  та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» над нормами трудового законодавства, зокрема Закону України № 2352-IX «Про  внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено,  що Указом Президента України “Про призначення суддів” №302/2013 від 23.05.13 ОСОБА_1 призначено суддею Свердловського міського суду Луганської області.
Указом Президента України “Про переведення суддів” № 81/2015 від 14.02.15 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва.
Указом Президента України “Про призначення суддів” №760/2019 від 17.10.2019 призначено на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва безстроково.
В лютому 2022 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу до Збройних Сил України за мобілізацією.
Протягом березня-липня 2022 року ОСОБА_1 отримував середньомісячний заробіток.
19.07.2022 головою Ленінського районного суду м. Миколаєва видано наказ “Про припинення виплат середньомісячного заробітку ОСОБА_1 ”.
В серпні 2022 ОСОБА_1 не отримав середньомісячний заробіток.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” № 2352-IX, який набрав законної сили з 19.07.2022, у частині третій статті 119 слова “зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток” замінено словами “зберігаються місце роботи і посада”.
Таким чином, на думку суду першої інстанції, ст. 119 Кодексу, з 19.07.2022 не передбачає можливості виплати позивачу середнього заробітку за місцем роботи одночасно з проходженням військової служби.
Окрім того суд першої інстанції зазначив, що Закон України “Про судоустрій і статус суддів” також не передбачає можливості виплати судді суддівської винагороди або середньомісячного заробітку, який увільнений від роботи у зв`язку із призовом на військову службу.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 135 ч. 1 Закону України  «Про судоустрій і статус суддів»  суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Визначені Конституцією  України та спеціальним законодавчим актом,  а саме Законом України  «Про судоустрій і статус суддів» гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України.
У рішенні від 08.04.2016 №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.
Конституційний суд послідовно вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, встановлена система гарантій незалежності суддів не є їх особистим привілеєм; суддівська винагорода  є гарантією незалежності судді та невід          ємною складовою його статусу.
Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (далі - Указ № 64/2022), затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався, останній раз   05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.
Враховуючи вищезазначені обставини, як вже зазначалось судом першої інстанції позивача увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку до дня фактичної демобілізації відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Станом на час прийняття позивача на військову службу ч. 3 ст. 119 КЗпП України передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, згідно яких виключено норму щодо нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 19.07.2022.
Першочергово апеляційний суд звертає увагу на те, що Закон України  «Про судоустрій і статус суддів»  взагалі не застосовує до будь-якого аспекту оплати роботи судді таку правову категорію як  середній заробіток, а тому колегія суддів вважає, що норми ст. 119 ч. 3 КЗпП України не можуть регулювати спірні правовідносини.
          Як вбачається з матеріалів справи, протягом березня-липня 2022 року ОСОБА_1 виплачувалась суддівська винагорода. З серпня 2022 року суддівська винагорода позивачу не виплачувалась на підставі Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ.
Колегія суддів наголошує, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосовування до правовідносин стосовно виплати суддівської винагороди будь-які інші закони та/або підзаконні нормативні акти, у тому числі КЗпП України та Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ.
З наведеного слідує, що при наявності розбіжностей чи колізій між Законом України  «Про судоустрій і статус суддів»  і будь-яким іншим нормативним актом, навіть законом, в питанні виплати суддівської винагороди застосуванню підлягають норми саме Закону України  «Про судоустрій і статус суддів», які мають пріоритет.
Таким чином, Закон України  «Про судоустрій і статус суддів»  не передбачає будь-яких обмежень у виплаті суддівської винагороди тим суддям, які проходять військову службу у зв`язку з мобілізацією, а тому така категорія суддів має право на отримання суддівської винагороди в повному розмірі, встановленому цим Законом.
Доцільно зазначити, що Рада суддів України у рішенні № 24 від 05.08.2022  також звертала увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018. Отже, судді, які на даний час знаходяться в лавах Збройних сил України мають всі законні підстави отримувати суддівську винагороду у повному обсязі. 
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не здійснює правосуддя внаслідок проходженням військової служби у Збройних Силах України, виконує конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону України «  Про судоустрій і статус суддів»  над іншими нормами законодавства України, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті суддівська винагорода у повному обсязі
Таким чином, відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу суддівську винагороду за серпень 2022 року, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині є помилковими.
Положеннями частини другої статті 4 Бюджетного кодексу України визначено, що виключно Законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.
Пунктом 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету, відповідно до якого повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень до бюджету на відповідний бюджетний період.
Відповідно до статей 148, 149 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Статтею 22 Бюджетного Кодексу передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Так, статтею 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено ДСА України, як головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів.
Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям,  суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень, не ставить своїм завданням підміняти компетентні національні органи.
Оскільки вирішуючи питання про стягнення суми  суддівської винагороди на користь ОСОБА_1 з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області у розмірі 106434,90 грн суд фактично перебирає на себе повноваження суб`єкта владних повноважень до компетенції якого відноситься його вирішення у порядку, визначеному законодавством та право прийняти одне з кількох юридично допустимих рішень. Вказане, в свою чергу, суперечить принципу поділу влади.
Близьких за змістом висновків дійшов Касаційний адміністративний суд Верховного Суду у постанові від 06.02.2018 у справі № 810/4293/16.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що стягнення конкретної суми суддівської винагороди в судовому рішенні є втручанням у дискреційні повноваження  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області.
Отже, підсумовуючи вищенаведене, підстави для стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на користь позивача суддівську винагороду за серпень 2022 року в сумі 106434,90 грн відсутні.
Разом з тим, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9  Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Згідно  ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже, з огляду на висновок суду про протиправну бездіяльність відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача, апеляційний суд вважає за необхідне зобов`язати Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за серпень 2022 року.
Так,  колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах  публічної служби  - у межах суми стягнення за один місяць.
У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги слід задовольнити частково.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.12.2022 по справі № 400/4105/22 - скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, 14, 54001, ЄДРПОУ 26299835), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суддівської винагороди за серпень 2022 року.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області  (м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, 14, 54001, ЄДРПОУ 26299835) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суддівську винагороду за серпень 2022 року.
В задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.