Справа № 127/33810/21
Провадження № 22-ц/801/11/2023
Провадження № 22-ц/801/10/2023
Категорія: 76
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишена С.А.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року	Справа № 127/33810/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
розглянувши апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2022 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2022 року, ухвалені суддею Вінницького міського суду Вінницької області Федчишен С.А.,
ВСТАНОВИВ:
  В грудні 2021 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (далі ВНМУ ім. М.І. Пирогова) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява мотивована тим, що позивач працює у ВНМУ ім. М.І. Пирогова на посаді доцента кафедри фармації. З 19.10.2021 по 05.11.2021 ОСОБА_1  хворів та перебував на лікарняному, а з 08.11.2021 був допущений до роботи, тому він фізично не міг отримати відповідні щеплення також не міг згідно п. 5.З., п. 5.5.1, 5.5.2 Наказу МОЗ України №595 від 16.09.2011.
Позивач зазначає, що 08.11.2021 при виході на роботу його було повідомлено, що відповідач не враховуючи його перебування на лікарняному наказом ректора ВНМУ ім. М.І. Пирогова від 08.11.2021 № 617/К/ТР автоматично відсторонив позивача від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти СОVID-19. Разом з тим, було грубо порушено вимоги п. 1.4 - 1.6, 3.1.1., 3.2.1., 3.3.3., 3.4.20 Колективного договору ВНМУ на 2020 - 2025 роки та порушено право на працю. 
Як на підставу позову ОСОБА_1  вказував на те, що він з дитинства мав протипоказання щодо вакцинації (будь яких щеплень), оскільки в нього в анамнезі наявна анафілактична реакція на вакцини та встановлено діагноз: полівалентна медикаментозна алергія на компоненти вакцин, сироваткова хвороба. Крім того, вакцинація від COVID-19 не відноситься до переліку обов`язкових щеплень, а тому відсторонення його від роботи є незаконним. Таким чином, своїм наказом відповідач фактично порушив конституційне право позивача на працю.
Позивач зазначає, що на даний час чинним законодавством України не встановлено окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплень від хвороби COVID-19.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.
Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у позові, вказує з 8 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення від COVID-19 є обов`язковим для працівників закладу освіти. Вказує, що 18.10.2021 позивача та інших викладачів на засіданні кафедри фармації було проінформовано щодо обов`язкового щеплення від COVID-19, що підтверджується Протоколом №8. В подальшому, 26.10.2021 Протоколом №9 на засіданні кафедри було доведено до співробітників кафедри зміст та вимоги Розпорядження ректора ВНМУ ім. М.І. Пирогова, що працівники підлягають обов`язковому щепленню. Так, позивач з 19.10.2021 по 05.11.2021 перебував на лікарняному, тому не був присутнім на засіданні 26.10.2021, однак інформацію про відсутність у нього сертифікату щеплення та заключення закладу охорони здоров`я щодо абсолютного протипоказу до вакцинації отримано від  ОСОБА_1 під час телефонної розмови. Крім того, інформації про обов`язковість профілактичних щеплень розміщена на сайті університету. Позивачем не було надано ні документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19, ні довідки про абсолюті протипоказання відповідно до Переліку медичних показань та застережень до профілактичних щеплень, затвердженого Наказом МОЗ від 16 березня 2021 року № 595, ні негативного результату тестування. При цьому, позивачем не надано доказів, що він з дитинства має протипоказання щодо вакцинації (будь яких щеплень). 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2022 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ ректора ВНМУ ім. М.І. Пирогова від 08.11.2021 №617/К/ТР в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021року на час відсутності щеплення проти COVID-19. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу № 617/К/ТР від 08.11.2021. Вирішено питання про судові витрати.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2022 року стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000,00 гривень.
Не погодившись з вказаним рішенням суду та додатковим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову задоволені позову. Також просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про стягнення судових витрат.
В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд не взяв до уваги, що працівники закладу підлягають обов`язковому щепленню відповідно до наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», у разі відмови або ухилення від профілактичного щеплення в порядку п.41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-COV-2» працівники закладів освіти підлягають відстороненню від роботи до усунення причин відсторонення. Суд не звернув увагу, що позивачем не надано жодних доказів, що він має протипоказання для вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19. Судом не встановлено обставин, на які позивач посилався в позові щодо його діагнозу, який має протипоказання для вакцинації. Крім того, позивача заздалегідь було повідомлено про необхідність виконання відповідних умов та наслідки їх не виконання, а саме пред`явлення керівнику не пізніше 08.11.2021 документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань. Однак, позивачем не надано даних документів. Відтак, на момент видання наказу відповідач діяв в межах чинного законодавства.
Крім того скаржник вказує, що ухвалюючи додаткове рішення, суд не надав належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним із складністю справи та виконання адвокатом робіт. З огляду на незначну складність і малозначність судом безпідставно та необґрунтовано задоволено всі вимоги позивача в частині стягнення судових витрат.
Позивач подав письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких просив відмовити в задоволені апеляційної скарги, а рішення суду без змін.
В судове засідання позивач не з`явився, про причини своєї нявки суд не повідомив. 
Його адвокат подав до суду заяву про відкладенням розгляду справи, в зв`язку із тим що в цей час він приймає участь в іншому судовому засіданні. 
Разом з тим, адвокат у поданій заяві не мотивував необхідність його обов`язкової участі в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги.
Враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, визначені ст. 371 ЦПК України, зважаючи на те, що причини неявки позивача та його адвоката, з урахуванням обставин справи, суд розцінює як не поважні, тому підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів не вбачає.
Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_1  та його адвоката.
Скаржник ВНМУ ім. М.І. Пирогова в судове засідання не з`явився та подав заяву про розгляд справи у його відсутність.
Суд вирішив розглянути справу у відсутність скаржника. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За змістомст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду не відповідає. 
Відповідно до копії трудової книжки позивач працює у ВНМУ ім. М.І. Пирогова на посаді доцента кафедри фармації (Т.1 а.с. 11-12).
Судом встановлено, що  ОСОБА_1  працює у ВНМУ ім. М.І. Пирогова на посаді доцента кафедри фармації (а.с. 11-12) та згідно з довідкою про доходи позивач отримує заробітну плату, з листопада 2020 року по жовтень 2021 року йому нараховано 204831,00 грн (Т.1 а.с.37).
Відповідно до Протоколу №8 від 18.10.2021 позивача та інших викладачів на засіданні кафедри фармації було проінформовано, що Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Зокрема, що профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, в тому числі підлягають працівники ВНМУ ім. М.І. Пирогова. Також, повідомлено, що в разі відмови або ухилення від обов`язкових щеплень, працівники відсторонюються від роботи (Т.1 а.с. 57-58).
Дана обставина позивачем не спростована. 
За розпорядження ректора ВНМУ ім. М.І. Пирогова № 25 від 26.10.2021 «Про моніторинг за станом вакцинації» учбового закладу проректору доручено моніторинг за станом вакцинації серед до працівників ВНМУ ім. М.І. Пирогова (Т.1 а.с. 59-60).
26.10.2021 Протоколом №9 на засіданні кафедри було доведено до співробітників кафедри зміст та вимоги Розпорядження ректора ВНМУ ім. М.І. Пирогова, що працівники підлягають обов`язковому щепленню. Відповідно до Протоколу позивач відсутній на даному засіданні (Т.1 а.с. 62-63).
Так відповідачем в телефонному режимі було доведено до відома про результати засідання кафедри від 26.10.2021. в результаті телефонної розмови позивач повідомив про відсутність у нього сертифікату щеплення та відповідної довідки про протипоказання від такого щеплення.
Дана обставина підтверджена наявними матеріалами справи - службовою запискою ( т.1 а.с.174) і також не спростована позивачем.
З 19.10.2021 по 05.11.2021 позивач хворів, і за станом свого здоров`я перебував на лікарняному та згідно рекомендацій лікаря був допущений до роботи з 08.11.2021 (Т.1 а.с. 18-26).
Наказом ректора ВНМУ ім. М.І. Пирогова від 08.11.2021 № 617/К/ТР ОСОБА_1  відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти СОVID-19 (Т.1 а.с. 65-67).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено норми чинного законодавства про працю щодо відсторонення позивача від роботи. Суд свій висновок мотивував тим, що відповідачем не доведено правомірності відсторонення позивача від роботи, у тому числі наявності у цьому конкретному випадку встановлених законодавством підстав для відсторонення, не доведено належними, допустимими доказами факту відмови чи ухилення його від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19. Також суд вказав, що відповідачем не дотримано ст. 7, ч.2 ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти, порядку відсторонення позивача від роботи та не дотримано встановленого законодавством строку, на який працівника може бути відсторонено до проходження обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 (за відсутності протипоказань), а саме, лише на період встановленого Кабінетом Міністрів України карантину.
Крім того, суд першої інстанції зобов`язав відповідача виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Тому право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 08.11.2021 № № 617/К/ТР про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.46 КЗпП України, за якою відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
До інших передбачених законодавством випадків належить, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.
Відсторонення працівника від роботи слід розуміти, як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільнені працівника від обов`язків виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільнені роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою, створювати умови для її виконання.
Вінницький апеляційний суд звертає увагу, що звертаючись до суду з позовом позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що він з дитинства мав протипоказання щодо вакцинації (будь яких щеплень), оскільки в нього в анамнезі наявна анафілактична реакція на вакцини. Крім того, на його переконання , вакцинація від COVID-19 не відноситься до переліку обов`язкових щеплень, а тому відсторонення його від роботи є незаконним.
Вінницький апеляційний суд вважає, що як підстави позову, так і письмові пояснення, надані в суді першої інстанції, свідчать про незгоду повивача з його обов`язковою вакцинацією, що є фактичною відмовою від такого щеплення. 
При цьому позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили та підтверджували те, що він має абсолютні протипоказання до проведення такого щеплення, зокрема відповідний медичний висновок про наявність протипоказань до такої вакцинації.
Так в наказі відповідача від 08.11.2021, який є предметом оскарження, було зазначено, що відсторонення від роботи встановлюється на час відсутності щеплення, а дія наказу не поширюється на працівників , які мають відповідні протипоказання. 
Вінницький апеляційний суд звертає увагу , що на час відсторонення від роботи так і на час звернення до суду із позовом позивач підтверджуючих документів про протипоказання від вакцинації не надав.
Відтак посилання позивача на наявність у нього протипоказань від щеплення є безпідставним. 
Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено ст. 7, ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного а епідемічного благополуччя населення», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти, порядок відмови особи від здійснення щеплень та відсторонення від роботи. Також, судом зазначено, що навчальним закладом не дотримано встановленого законодавством строку (періоду), на який працівника може бути відсторонено до проходження обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19.
Такий висновок є помилковим і зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Вінницький апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, неправильно застосував норми матеріального права до виниклих правовідносин, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового у відповідності ч.2 ст.376 ЦПК.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначені хвороби, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими: дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз.
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. 
Міністерство охорони здоров`я, як центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, може встановити перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб.
Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, який набув чинності 8.11.2021, затверджено перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19. Це працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, зокрема спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 
При цьому вакцинації підлягають усі працівники вказаних установ і закладів згідно зі штатним розписом. Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595. Протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем. 
З 8 листопада 2021 року набули чинності зміни до постанови КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, внесені постановою КМУ від 20 жовтня 2021 р. № 1096. Зокрема, пункт 41-6 доповнено нормою щодо відсторонення працівників: «Керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щеплення, затвердженим наказом МОЗ від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини 1 статті 94 КЗпП, частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» (мінімальна зарплата); відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили».
Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Згідно зі статтею 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається, зокрема, в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень працівників, які підпадають під обов`язкове щеплення, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. 
Наказ МОЗ №2153 від 4 жовтня 2021 року, по суті, визнав обов`язковим щеплення від COVID-19 для певних професій, зокрема і для професії позивача.
Держава, встановивши обов`язковість щеплень для певних категорій працівників, зокрема працівників закладів загальної середньої освіти, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу,  в тому числі  і власне нещепленого працівника.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про освіту» керівник закладу освіти здійснює безпосереднє управління закладом і несе відповідальність за освітню, фінансово-господарську та іншу діяльність закладу освіти. 
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.
Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою від ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року за результатами розгляду справи №130/3548/21 за аналогічних правовідносин дійшла висновку, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Відсторонення від роботи у випадку не проходження повного або часткового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 прямо передбачено діючим законодавством. 
Доказів наявності зазначеного щеплення або наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення позивачем не надано. 
Позивача заздалегідь було попереджено роботодавцем про обов`язковість щеплення працівників проти COVID-19. Таке попереждення відбулось 18.10.2021 на засіданні кафедри фармації, на якому позивача та інших викладачів проінформовано, що Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Зокрема, що профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, в тому числі підлягають працівники ВНМУ ім. М.І. Пирогова. Також, повідомлено, що в разі відмови або ухилення від обов`язкових щеплень, працівники відсторонюються від роботи (Т.1 а.с. 57-58).
Тобто, ще до перебування на лікарняному з 19.10.2021 позивач був повідомлений та проінформований про те, що він має до 08.11.2021 зробити профілактичне щеплення проти COVID-19.
Як вбачається із Службової записки завідуюча кафедри від позивача було отримано під час телефонної розмови інформацію про відсутність у нього сертифікату (свідоцтва) щеплення, а також відсутність заключення закладу охорони здоров`я щодо абсолютного протипоказу до вакцинації.
Колегія суддів наголошує на тому, що 08.11.2021 ОСОБА_1  при виході на роботу не надав документів щодо абсолютних протипоказань до вакцинації або довідку про неможливість проведення щеплень, як і в послідуючому не надав до суду.
Відтак, відсторонення позивача від роботи відбулось шляхом видання наказу про таке відсторонення на час відсутності щеплення проти COVID-19. Відповідно до Додатку 1 до наказу позивача було ознайомлено із наказом під підпис (Т.1 а.с. 67).
В свою чергу, на момент видання такого наказу відповідач діяв в межах чинного законодавства.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу діяв у межах своїх повноважень і відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, ст. 26 Закону України «Про освіту» та ст. 46 КЗпП правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19.
Висновки суду першої інстанції про те, що відповідач, відсторонюючи від роботи позивача неправомірно посилався в наказі на постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, яку слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення необхідності дотримання закону, а саме п.5 ч.1 ст.7 Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», є помилковим, як є і помилковим висновок, що Постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання, визначене законом. 
Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув не надав цьому належної правової оцінки обставинам справи і наявним у справі доказам, застосував норми Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», які не підлягають до застосуванню до спірних правовідносин та дійшов до неправильного висновку про задоволення позову. 
Слід зазначити, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).
Вінницький апеляційний суд прийшов до висновку, що відсторонення від роботи було прямим наслідком відмови позивача від виконання юридичного покладеного на нього обов`язку. 
У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст.43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.
Апеляційний суд наголошує на тому, що держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Право позивача, як викладача, на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовився від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.
Враховуючи викладені обставини, Вінницький апеляційний суд вважає, що відсторонення від роботи позивача було здійснено відповідачем відповідно до норм чинного законодавства, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. 
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач в супереч ст.ст.12,81 ЦПК України не довів обставин, які мають значення для справи і на які він посилався у позові, як на підставу своїх вимог. 
Доводи апеляційної скарги відповідача є вагомими, а тому приймаються судом до уваги, оскільки вони спростовують висновки суду першої інстанції. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Враховуючи зазначене, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2022 року у даній справі також підлягає скасуванню.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судових витрат на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому судові витрати, понесені ВНМУ ім. М.І. Пирогова у зв`язку з переглядом справи в суді за апеляційної інстанції в сумі 2724 грн., слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова - задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2022 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове.
В задоволенні позову ОСОБА_1  - відмовити. 
Судовий збір, сплачений Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова за подання апеляційної скарги в розмірі 2724, 00 гривень компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 21 березня 2023 року.    

Головуючий                                                                М.М. Якименко

Судді:                                                                          О.В. Ковальчук
                                                                               
Т.Б. Сало