Постанова                               
Іменем України                             
14 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 755/7046/21
провадження № 61-8329св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , державне підприємство «Сетам», треті особи: ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович, акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мельничук Ілона Вікторівна, акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» та приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, в інтересах якого діє адвокат Коваль Ростислав Олександрович, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва 
від 26 січня 2022 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року у складі колегії суддів: 
Вербової І. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,

 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), треті особи: ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А. М., акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк» (далі - АТ «Український будівельно-інвестиційний банк»), про визнання недійсними та скасування електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акта про проведення електронних торгів, свідоцтва про право власності, рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року з ОСОБА_3 на користь АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 116 454,47 грн. Постановами приватного виконавця виконавчого округу міста Києва
Телявського А. М. (далі - приватний виконавець) від 26 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення та накладено арешт на майно  ОСОБА_3 19 серпня 2020 року приватний виконавець виніс постанову про опис та арешт майна ОСОБА_3 - квартири АДРЕСА_1 , яка була передана на реалізацію на електронних торгах. Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 30 листопада 2020 року 
№ 516882 їх переможцем визначено ОСОБА_2 , якій 16 січня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л. В. видав свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та цього ж дня за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру  АДРЕСА_1 .
На думку позивача, реалізація спірної квартири на електронних торгах є незаконною, оскільки це майно не належить на праві приватної власності боржнику ОСОБА_3 , а належить позивачу та боржнику на праві спільної сумісної власності, оскільки набуто під час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя.
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсними та скасувати електронні прилюдні торги з продажу квартири, протокол проведення електронних торгів від 30 листопада 2020 року № 516882 із реалізації арештованого майна; акт про проведення електронних торгів приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А. М. від 05 січня 2021 року; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л. В. 16 січня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 на спірну квартиру; рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л. В. від 16 січня 2021 року № 56182206 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне майно; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 16 січня 
2021 року № 40146484 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 
2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 19 липня 2022 року, позов  ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано електронні прилюдні торги з продажу квартири 
АДРЕСА_1 від 30 листопада 2020 року недійсними та їх скасовано; визнано протокол № 516882 проведення електронних торгів від 16 грудня 2020 року із реалізації арештованого майна за лотом № 540691 недійсним та скасовано його; визнано акт про проведення електронних торгів приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А. М. від 05 січня 2021 року недійсним та скасовано його; визнано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л. В. 16 січня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 недійсним та скасовано його; визнано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л. В. від 16 січня 2021 року № 56182206 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 недійсним та скасовано його; скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 16 січня 2021 року № 40146484 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
Судові рішення мотивовано тим, що відчуження належної позивачу частки в квартирі на публічних торгах без її згоди порушує її право як співвласника майна на вільне користування і розпорядження ним, що є неприпустимим.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи
 
У касаційних скаргах ОСОБА_2 , АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А. М. просять скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивовано тим, що вона є добросовісним набувачем, не знала і не могла знати, що Ѕ частка належить позивачу, оскільки таких відомостей Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містив.Вважає, що єдиним способом захисту права позивача могло бути лише її звернення до суду з віндикаційним позовом. В свою чергу, звернення позивача до суду з позовом у цій справі, не є належним способом захисту її прав.
 
Касаційну скаргу приватного виконавця Телявського А. М. мотивовано тим, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Суди не з`ясували джерело придбання квартири, чи не є вона особистою приватною власністю боржника. Таким чином, на думку скаржника, відсутні будь-які порушення порядку проведення електронних торгів.
 
Касаційну скаргу АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» мотивовано тим, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року відкрито провадження у справі № 755/10177/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири 
АДРЕСА_1 спільним сумісним майном та визнання права власності на Ѕ частку квартири, придбаної за час шлюбу. Спір у вказаній справі на цей час не вирішено, а отже, підстави вважати, що вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя відсутні.
На думку скаржника, суд першої інстанції не встановив та не дослідив обставини набуття позивачем у власність вказаної квартири. Твердження позивача про належність спільної квартири до спільної сумісної власності подружжя зводиться лише до факту придбання майна під час перебування у шлюбі, без надання доказів на підтвердження спільної участі подружжя коштами у будівництві (реконструкції) квартири. Банк вважає, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчиняються дії, направлені на ухилення від виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року щодо стягнення з 
ОСОБА_3 заборгованості за договором поруки від 25 червня 
2014 року. Зазначені особи зловживають своїми процесуальними правами шляхом подання завідомо безпідставних позовів, зокрема про поділ майна подружжя. При цьому поділ спільного майна подружжя не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.
 
Відзиви на касаційні скарги
 
У жовтні 2022 року від ОСОБА_1 надійшли відзиви на касаційні скарги, в яких позивач посилається на необґрунтованість доводів скарг та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Зокрема у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 позивач зазначає, що на час придбання спірної квартири з електронних торгів на цю квартиру були накладені арешти, про що у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було внесено відповідні відомості. Отже, на думку позивача, придбаваючи на торгах спірну квартиру, на яку в реєстрі зареєстровано три арешти, набувач апріорі не може вважатися добросовісним, оскільки вона могла і повинна була ознайомитися з інформацією, з якої випливає, що квартира очевидно є спірною. Обраний нею спосіб захисту порушеного права узгоджується із вимогами статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
У відзиві на касаційну скаргу приватного виконавця Телявського А. М. позивач зазначає, що спірне майно було придбано у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, що свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яку повинна спростувати та особа, яка її оспорює, однак приватний виконавець не надав доказів спростування вказаної презумпції. Зазначає, що позивач не надавала згоди на укладення її чоловіком договору поруки в інтересах ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ». При цьому за договором поруки її чоловік не отримував кошти, а діяв в інтересах юридичної особи, а тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення статті 65 СК України.
 
Обґрунтовуючи відзив на касаційну скаргу АТ «Український будівельно-інвестиційний банк»,  ОСОБА_1 вказувала на те, що вона не несе відповідальності за зобов`язанням ОСОБА_3 за договором поруки, оскільки цей договір був укладений не в інтересах сім`ї і за цим договором її чоловік не отримував коштів, а тому доводи касаційної скарги банку про те, що нею був поданий позов для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу з її чоловіка, є помилковими.

 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 та зупинено дію оскаржуваних судових рішень.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року прийнято до провадження касаційні скарги приватного виконавця Телявського А. М. та АТ «Український будівельно-інвестиційний банк».
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
13 серпня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб.
 
25 червня 2014 року між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» укладено кредитний договір, за умовами якого останнє отримало кредит у розмірі 3 782 000 грн. 
 
Того ж дня, на забезпечення виконання умов кредитного договору, 
між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки.
 
20 серпня 2014 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 71/100 частки нежитлових приміщень з 
№ 1 до № 10 (групи приміщень № 170) офіс в літ «А», розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .
 
На придбання зазначеного майна ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену згоду.
 
Згідно з декларацією про початок виконання будівельних робіт від 21 червня 2016 року та декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 19 червня 2016 року, нежилі приміщення з № 1-8 за зазначеною адресою реконструйовано під житлову квартиру АДРЕСА_3 .
 
Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області 
від 25 грудня 2015 року у справі № 372/2183/15-ц стягнуто з 
ОСОБА_3 на користь ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованість за договором факторингу у розмірі 5 116 454,47 грн.
 
Постановою приватного виконавця Телявського А. М. від 26 листопада 
2019 року відкрито виконавче провадження № 60726077 з виконання виконавчого листа № 372/2183/15-ц, виданого 02 серпня 2016 року Обухівським районним судом Київської області, щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованості за договором факторингу та цього ж дня накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3 
 
19 серпня 2020 року приватний виконавець виніс постанову про опис та арешт майна ОСОБА_3 - квартири 
АДРЕСА_1 , яка була передана на реалізацію на електронних торгах.
 
21 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця із заявою, в якій повідомила, що вона є співвласником спірної квартири та просила проводити звернення стягнення виключно на майно боржника 
(а. с. 168-170, т. 2).
 
Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 30 листопада 2020 року № 516882 переможцем електронних торгів є ОСОБА_2 , якій 16 січня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л. В. видав свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та цього ж дня за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).
 
Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
 
Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок реалізації арештованого майна).
 
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15 та від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2677цс16, головною умовою, яку повинні встановити суди при вирішенні питання про визнання прилюдних торгів недійсними, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК Українидержава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
 
Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
 
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
 
Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Статтею 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно зі статтею 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована зацікавленою стороною, яка може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
 
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та зазначено, що відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Підстав для відступу від цього правового висновку колегія суддів не виявила.
 
Установивши, що квартира 
АДРЕСА_1  була набута ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову, оскільки зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові і дружині в рівних частках з моменту його придбання. Спірна квартира арештована з метою погашення боргу ОСОБА_3 як поручителя за зобов`язанням юридичної особи, отже, відсутні підстави виснувати, що цей борг виник на підставі договору, укладеного в інтересах сім`ї і дружина несе відповідальність за його виконання. 
 
Відчуження спірного нерухомого майна, частка якого належить 
ОСОБА_1 , на електронних торгах без її участі у виконавчому провадженні, в рахунок погашення заборгованості, яка не виникла за спільними зобов`язаннями подружжя, порушує право дружини як співвласника цього майна на вільне володіння, користування і розпорядження ним, що є неприпустимим. 
 
Аргументи касаційних скарг приватного виконавця Телявського А. М. та 
АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про те, що як кредитний договір, так і договір поруки укладено в інтересах сім`ї, а тому стягнення може бути накладено на усе спірне майно, є помилковими.
 
Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). 
 
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
 
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
 
Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження 
№ 14-72цс19).
 
Колегія суддів враховує, що Верховним Судом сформувалась стала практика про те, що якщо договір одним із подружжя укладено в інтересах сім`ї і одержане за таким договором було використано в інтересах сім`ї, то подружжя відповідає за зобов`язанням усім своїм майном.
 
Разом з тим, у справі яка переглядається, між банком та чоловіком позивача  ОСОБА_3 було укладено не кредитний договір, а договір поруки, за умовами останній лише поручився за належне виконання ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» зобов`язань за кредитним договором. За договором поруки ОСОБА_3 грошові кошти не отримував, відповідно й не використовував їх в інтересах сім`ї, отже, позивач не повинна відповідати своїм майном за зобов`язанням ОСОБА_3 . 
 
При цьому як слідує з рішення Господарського суду м. Києва від 28 травня 
2015 року у справі № 910/7973/15 кошти у розмірі 3 782 000 грн за кредитним договором від 25 червня 2014 року отримало ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ», а не ОСОБА_3 , і цим рішенням заборгованість за кредитним договором було стягнуто з позичальника на користь кредитора.
 
Посилання заявника АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» на те, що ОСОБА_3 є керівником ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» та отримує дивіденди від господарської діяльності товариства в інтересах сім`ї, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять. 
 
Отже, матеріали справи не містять доказів, що договір поруки укладений  ОСОБА_3 в інтересах сім`ї або отримані за кредитним договором кошти були використані в інтересах сім`ї, а тому позивач не повинна відповідати належною їй часткою у спірному майні.
 
Посилання у касаційних скаргах приватного виконавця Телявського А. М. та 
АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» на відсутність доказів належності квартири на праві спільної сумісної власності подружжя є помилковими, оскільки на майно, яке придбано за час шлюбу, розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя (стаття 60 СК України), а тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує. Відповідачі не спростували презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно і не довели, що це майно набуте за особисті кошти ОСОБА_3 . 
 
Водночас факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. 
 
Доводи касаційної скарги АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про наявність між позивачем та ОСОБА_3 спору про визнання спільним сумісним майном та визнання права власності на Ѕ частку квартири, придбаної за час шлюбу (справа № 755/10177/20), не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки судового рішення у справі № 755/10177/20 не ухвалено, а також рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Отже, відсутні підстави вважати, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. 
 
Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення звертається саме на майно боржника. Звернення стягнення проводиться в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
 
Згідно із частиною третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
 
Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, вирішувати питання про необхідність визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
 
Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (частина перша статті 443 ЦПК України).
 
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду
від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження
№ 61-13422св19).
 
Приватний виконавець Телявський А. М. під час проведення виконавчих дій, лише пересвідчившись в тому, що спірне нерухоме майно зареєстровано за боржником, не надав будь-якої оцінки заяві ОСОБА_1 від 21 серпня 2020 року про належність їй Ѕ частки спірного майна, яке придбано в період шлюбу з боржником, отже, залишив поза увагою, що передане на примусову реалізацію майно належить  ОСОБА_1  та  ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.
 
Встановивши, що на електронних торгах в рахунок погашення боргових зобов`язань ОСОБА_3  було відчужено нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про недійсність електронних торгів, проведених 
ДП «Сетам» 30 листопада 2017 року, з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, а також про задоволення похідних позовних вимог.
 
Наведені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 квітня 2021 року у справі № 741/496/18 (провадження № 61-17144св20). 
 
Крім того, колегія суддів враховує, що спірне нерухоме майно не було обтяжене іпотекою, а тому відсутні підстави вважати, що позивач несе відповідальність за невиконання її чоловіком зобов`язань належним їй майном. 
 
Верховний Суд не погоджується із доводами касаційних скарг приватного виконавця Телявського А. М. та АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про зловживання позивачем своїми правами шляхом подання позовів до суду з метою ухилення від виконання судового рішення, оскільки у цьому випадку захистити своє право власності на частку квартири у інший спосіб, аніж звернення до суду з позовом, не є можливим.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо неправильно обраного позивачем способу захисту порушеного права, оскільки у даному випадку до заявлення підлягав віндикаційний позов, є безпідставними, з огляду на зміст частини другої статті 388 ЦК України, відповідно до якої майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 
 
Посилання ОСОБА_2 на те, що вона є добросовісним набувачем спірного майна не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки за наявності трьох обтяжень, накладених Печерським районним судом міста Києва у кримінальній справі 
№ 757/382/12/20, Дніпровським районним судом міста Києва у кримінальній справі № 755/1658/18, Шевченківським районним судом міста Києва у кримінальній справі № 761/5925/18, відомості про які на час придбання нею квартири на електронних торгах містилися в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 38-40, т. 1), ОСОБА_2 мала можливість передбачити для себе негативні наслідки у вигляді оспорення правомірності набуття нею майна на торгах.
 
У пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
 
Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_2 на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15 червня2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження 
№ 12-44гс20), є помилковими, оскільки предметом позову у вказаній справі є звернення стягнення на предмет іпотеки, а у справі, що переглядається, предметом позову є визнання недійсними електронних торгів, тобто предмети позовів є різними, відповідно й встановлені судами фактичні обставини, отже правовідносини не є подібними.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Верховний Суд дійшов переконання, що суди попередніх інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мельничук Ілона Вікторівна, акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» та приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, в інтересах якого діє адвокат Коваль Ростислав Олександрович, залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року
та постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року залишити без змін.
 
Поновити дію рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович