ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2023 року                                                                                      Справа № 918/631/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Савченко Г.І. ,  суддя Тимошенко О.М. 

без виклику сторін у справі  

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради 
на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 07.12.22р. суддею Бережнюк В.В. о 13:13 год. у м.Рівному,  повний текст складено  12.12.22р.
у справі № 918/631/22 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" 
до   Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради 
про стягнення заборгованості 53 541,73грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 07.12.2022р. у справі №918/631/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" до Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради про стягнення заборгованості 53541,73грн. - задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" 20 489,17грн. - основного боргу за поставлений товар, 855,03грн. - 3% річних, 7 397,53грн. - інфляційні втрати, 1331,80грн. витрат по сплаті судового збору, 7 000,00грн. витрат на правову допомогу.
Закрито провадження у справі в частині стягнення з Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" 24 800,00грн. основного боргу за поставлений товар.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство "Рівнекнига" Рівненської обласної ради звернулося  до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:
- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;
- вказує на те, що судом було помилково ототожнено видаткові накладні із договором укладеним у спрощений спосіб. Помилковим є висновок суду, що за своєю правовою природою видаткові накладні є договором поставки. Також, як вбачається з оскаржуваного рішення, суд встановив, що видаткові накладні містять найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, штамп позивача і відповідача про отримання товару та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції. При цьому, надані Позивачем накладні, окрім наведених судом відомостей також містять посилання на підставу поставки договір поставки №238/2020 від 13.02.2020р. (договір), що був укладений між позивачем та відповідачем. Відтак, суд зобов`язаний був, з метою повного та всебічного встановлення усіх обставин справи, дослідити договір поставки №238/2020 від 13.02.2020р.. Натомість, суд безпідставно послався на пояснення позивача, що вказаний договір "вичерпав свою силу". Судом безпідставно було відхилено усне клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів копії зазначеного договору; 
- також зазначає про те, що судом не взята до уваги та обставина, що поставка товарів, згідно наданих суду доказів здійснювалася в 2022 році. Так, згідно акту звірки взаємних розрахунків по стану за період: 01.01.2022р. - 19.08.2022р. між позивачем і відповідачем, що міститься в матеріалах справи, позивачем, було поставлено продукції на загальну суму 115591,93грн., натомість відповідачем було оплачено, 190 355,72грн.. При цьому, згідно відомостей Акту звірки, усі накладені датовані 2022 роком, відповідачем оплачені. З огляду на це є безпідставними та необґрунтованими висновки суду про існування у відповідача заборгованості, що виникла згідно наданих позивачем накладних у 2022 році;
- покликається на те, що договір поставки №238/2020 був укладений — 13.02.2020р., тобто за майже два роки до широкомасштабної війни розпочатої країною агресором росією проти України. Основними причинами війни проти України агресор називає необхідність денаціоналізації, деукраїнізації — тобто знищення всього українського — українців, їх територію, їх Держави, їх книжок, літератури, освіти та інше. Знищення всього, що нагадувало б про Україну. Впродовж з 1 по 17 лютого 2022 року відповідач отримав від позивача канцелярської продукції (ручки, зошити, папір, тощо) на суму 68151,20грн., яку повинні були оплатити згідно умов договору п.п.2.2 п.2 договору поставки №238/2020. 24.02.2022р. почалась війна — широкомасштабне вторгнення росії на територію України із захопленням частини територій України, повітряним обстрілом наших населених пунктів в тому числі м.Рівне. Отримуючи товар, 17.02.2022р., відповідач не міг припустити, що 24.02.2022р. зміниться все життя нашої країни та кожного з нас;
- зазначає про те, що договірні відносини між сторонами мають давню історію з 2008 року — більше 14 років. І були і письмові домовленості, і усні, і перемовини між менеджерами і завжди ці перемовини брались до уваги сторонами договору. Так при введені карантину COVID теж були труднощі із реалізацією товару (книгарні не працювали в карантин) і оплати, згідно усної домовленості між відповідачем і позивачем проводились після реалізації товару. Як зазначено, відповідачем здійснювала оплата поставленої продукції відповідно до досягнутих домовленостей, що свідчить про добросовісність, розумність та справедливість КП "Рівнекнига" POP як сторони договору. При цьому зауважує, що неподання позивачем в якості доказу договору поставки може свідчити про його недобросовісність.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №918/631/22/180/23 від 10.01.2023р. матеріали справи №918/631/22 витребувано з Господарського суду Рівненської області.
25.01.2023р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №918/631/22.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.10.2023р. апеляційну скаргу Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2022р. у справі №918/631/22 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідні докази, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.
07.08.2023р. до Північно-західного апеляційного господарського суду на виконання ухвали суду від 27.10.2023р. про залишення апеляційної скарги без руху від Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради надійшла заява з додатком, зокрема, платіжним дорученням від 03.02.2023р. №835 про сплату удового збору в сумі 3721,50грн..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.02.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2022р. у справі №918/631/22, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2022р. у справі №918/631/22 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано позивачу у справі подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу.
22.02.2023р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на те, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи. Зазначає, що на підставі видаткової накладної №1891 від 07.02.2022р. на загальну суму 15237,04грн., видаткової накладної №1892 від 07.02.2022р. на загальну суму 1210,00грн., видаткової накладної №1934 від 07.02.2022р. на загальну суму 12330,10грн., видаткової накладної №1936 від 07.02.2022р. на загальну суму 12901,42грн., видаткової накладної №1966 від 08.02.2022р. на загальну суму 628,80грн., видаткової накладної №2498 від 16.02.2022р. на загальну суму 1485,77грн., видаткової накладної №2520 від 16.02.2022р. на загальну суму 6290,66грн., видаткової накладної №2530 від 16.02.2022р. на загальну суму 5573,84грн., видаткової накладної №3673 від 16.03.2022р. на загальну суму 1308,00грн. Товариство з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ 1МІІОРТ-ЕКСПОРТ" поставило Комунальному підприємству "Рівнекнига" Рівненської обласної ради товар на загальну суму 56965,63грн.. Подані позивачем видаткові накладні підписані представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ 1МПОРТ-ЕКСПОРТ" та Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради та скріплені відбитками печаток сторін. Про належне виконання позивачем поставки товару також свідчить відсутність з боку відповідача письмових претензій та повідомлень про порушення продавцем умов поставки товару. Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати отриманого товару виконав частково на суму 11676,46грн.  На час звернення позивача із позовом до суду не сплаченими були 45289,17грн.. Враховуючи порушення відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань, позивачем відповідно до ст.625 ЦК України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача: 3% річних в сумі 855,03грн., розрахованих за період з 08.02.2022р. по 22.08.2022р. та 7397,53грн. інфляційних втрат.. Під час розгляду справи в суді відповідач сплатив 24 800,00грн.. Відтак, не сплаченими залишилися 20 489,17грн. основного боргу. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Комунального підприємства "Рівнекиига" Рівненської обласної ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2022р. у справі №918/631/22 та стягнути з Комунального підприємства "Рівнекиига" Рівненської обласної ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ"  6000,00грн. витрат на правову допомогу.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, на підставі видаткової накладної №1891 від 07.02.2022р. на загальну суму 15 237,04грн., видаткової накладної №1892 від 07.02.2022р. на загальну суму 1210,00грн., видаткової накладної №1934 від 07.02.2022р. на загальну суму 12 330,10грн., видаткової накладної №1936 від 07.02.2022р. на загальну суму 12901,42грн., видаткової накладної №1966 від 08.02.2022р. на загальну суму 628,80грн., видаткової накладної №2498 від 16.02.2022р. на загальну суму 1 485,77грн., видаткової накладної №2520 від 16.02.2022р. на загальну суму 6290,66грн., видаткової накладної №2530 від 16.02.2022р. на загальну суму 5573,84грн., видаткової накладної №3673 від 16.03.2022р. на загальну суму 1308,00 грн. Товариство з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" поставило  Комунальному підприємству "Рівнекнига" Рівненської обласної ради товар на загальну суму 56965,63грн..
Видаткові накладні підписані представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" та Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради та скріплені відбитками печаток сторін.
Про належне виконання позивачем поставки товару також свідчить відсутність зі сторони відповідача письмових претензій та повідомлень про порушення продавцем умов поставки товару.
Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати отриманого товару виконав частково на суму 11676,46грн..
Таким чином, не сплаченими лишилось 45289,17грн..
За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради про стягнення заборгованості 53541,73грн., з яких 45289,17грн. - основний борг, 855,03грн. - 3% річних, 7397,53грн. - інфляційні втрати.
Обґрунтовуючи позовну заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" посилається на те, що відповідач не оплатив кошти за отриманий товар згідно видаткових накладних 45289,17грн.. Тому посилаючись на ст.625 ЦК України позивач нарахував 855,03грн. - 3% річних та 7397,53грн. - інфляційні втрати. Також позивач просить покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору 2481,00грн. та 7000,00грн. по оплаті правової допомоги.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29.08.2022р. відкрито провадження у справі №918/631/22. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Справу призначено до слухання в засіданні на 27.09.2022р..
27.09.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами даної справи.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27.09.2022р. розгляд справи відкладено на 11.10.2022р..
Директор КП "Рівнекнига" Рівненської обласної ради подав до Господарського суду Рівненської області 11.10.2022р. клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із маштабною повітряною тривогою в м.Рівне та області та по всій Україні.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11.10.2022р. розгляд справи відкладено на 15.11.2022р..
15.11.2022р. до Господарського суду Рівненської області позивач подав клопотання про закриття провадження у справі в частині 20000,00грн., оскільки відповідач частково погасив основний борг.
15.11.2022р. оголошено перерву у засіданні на 22.11.2022р..   
21.11.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідач подав докази сплати 4 800,00грн. основного боргу.
21.11.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідач подав письмові пояснення по справі, у яких серед іншого вказав, що  між сторонами був укладений договір поставки №238/2020.  Впродовж з 1 по 17 лютого 2022 року отримав від ТОВ "Шнапонський імпорт-експорт" канцелярської продукції (ручки, зошити, папір, тощо) на суму 68151,20грн., яку повинні були оплатити згідно умов договору п.п.2.2 п.2 договору поставки №238/2020. 24.02.2022р. почалось широкомасштабне вторгнення росії на територію України. Отримуючи товар відповідач не міг спрогнозувати, що 24.02.2022р. почнуться воєнні дії. Відповідач по мірі реалізації товару проводив оплату за поставлений товар. Остання оплата відбулась 14.11.2022р. згідно платіжної інструкції №733 на суму 4800,00грн.. Зауважує, що договірні відносини між сторонами мають давню історію з 2008 року — більше 14 років. Були і письмові домовленості, і усні перемовини. Проте обмеження пов`язані з поширенням коронавірусної інфекції та введений воєнний стан викликали труднощі з реалізацією товару. Трапляються випадки коли зобов`язання за договором не можна виконати. Наприклад коли почалася війна в країні. Такі обставини називають форс-мажорними, або обставинами непереборної сили. Цивільний кодекс встановлює, що неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили є підставою для звільнення від відповідальності за порушення. Виходячи із вище викладеного просить суд відмовити в задоволенні позову.
22.11.2022р. до Господарського суду Рівненської області позивач подав клопотання про закриття провадження у справі в частині 24800,00грн., оскільки відповідач частково погасив основний борг.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 22.11.2022р. розгляд справи відкладено на 07.12.2022р..
Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Рівненської області від 07.12.2022р. у справі №918/631/22 позов задоволено частково.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).
Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.
За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.
Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Згідно ч.ч.1, 2 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.202 ЦК України, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Стаття 181 ГК України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Поставка товару позивачем не суперечить вимогам ч.4 ст.202 ЦК України та ст.181 ГК України.
Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Сторони своїми діями засвідчили існування між ними договірних відносин.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зазначена норма кореспондується з приписами ст.193 ГК України.
У відповідності до ч.1 ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Згідно ч.7 ст.193 ГК України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач, звертаючись до суду посилається на наявність правовідносин між сторонами, що виникли на підставі видаткових накладних. При цьому, під час розгляду справи відповідач вказав на наявність підписаних між сторонами довогорів у письмовій формі.  Разом з тим, позивач повідомив, що дійсно між сторонами підписувалися договори, проте вони вичерпали термін дії. Тому й не подавалися. 
Поряд із зазначеним, судом казане про те. що у строки, встановлені процесуальним законом до матеріалів справи учасниками не надано жодного договору. 
Відтак, судом першої інстанції розглянуто справу за наявними у ній матеріалами, виходячи з підстав позову заявлених у позовній заяві.
Крім того, слід відмітити, що такого договору, також не було додано скаржником до матеріалів апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі видаткової накладної №1891 від 07.02.2022р. на загальну суму 15237,04грн., видаткової накладної №1892 від 07.02.2022р. на загальну суму 1210,00грн., видаткової накладної №1934 від 07.02.2022р. на загальну суму 12330,10грн., видаткової накладної №1936 від 07.02.2022р. на загальну суму 12901,42грн., видаткової накладної №1966 від 08.02.2022р. на загальну суму 628,80грн., видаткової накладної №2498 від 16.02.2022р. на загальну суму 1485,77грн., видаткової накладної №2520 від 16.02.2022р. на загальну суму 6290,66грн., видаткової накладної №2530 від 16.02.2022р. на загальну суму 5573,84грн., видаткової накладної №3673 від 16.03.2022р. на загальну суму 1308,00грн. Товариство з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" поставило  Комунальному підприємству "Рівнекнига" Рівненської обласної ради товар на загальну суму 56965,63грн..
Про належне виконання позивачем поставки товару також свідчить відсутність зі сторони відповідача письмових претензій та повідомлень про порушення продавцем умов поставки товару.
Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати отриманого товару виконав частково на суму 11676,46грн., не сплаченими лишилось 45289,17грн..
Враховуючи порушення відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань, позивачем відповідно до ст.625 ЦК України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача: 3% річних в сумі 855,03грн., розрахованих за період з 08.02.2022р. по 22.08.2022р. та 7 397,53грн. інфляційних втрат.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, що між позивачем та відповідачем було укладено договір у спрощений спосіб. Відповідно до цього договору відповідач зобов`язався поставити позивачу товар, а позивач, у свою чергу, прийняти його і оплатити.
За своєю правовою природою правочин, який укладено сторонами, є договором поставки.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
У відповідності до ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до п.1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов`язку, що не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.
Враховуючи зазначене вище, а також те, що видаткові накладні містять найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, штамп позивача і відповідача про отримання товару та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.
Отже, матеріалами справи стверджено поставку товару на суму позовних вимог про стягнення 45289,17грн..
Під час розгляду судом першої інстанції відповідачем сплачено 24800,00грн..
Зазначене також підтверджується платіжними дорученнями №679 від 07.10.2022р. на суму 10000,00грн., №684 від 10.10.2022р. на суму 10000,00грн., №733 від 14.11.2022р. на суму 4800,00грн..
Таким чином станом на момент прийняття рішення у даній справі  відсутній предмет спору у частині позовних вимог 24800,00грн..
Відтак, не сплаченими залишилися 20489,17грн. основного боргу.
В силу п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Згідно ч.3 ст.231 ГПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Враховуючи наведене та зважаючи на відсутність предмету спору в частині позовних вимог про стягнення 24800,00грн., колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що  провадження у справі №918/631/22 у цій частині обґрунтовано закрито судом першої інстанції.
Отже, наявність простроченої заборгованості підтверджена належними та допустимими доказами, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 20489,17грн..
Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних та інфляційних втрат в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Водночас, обов`язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов`язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020р. у справі №910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Як свідчать матеріали справи, позивач нарахував  3% річних в сумі 855,03грн, розрахованих за період з 08.02.2022р. по 22.08.2022р., також 7397,53грн інфляційних втрат за лютий 2022 року - липень 2022 року.
Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунки розміру 3% річних, нарахованих за період 08.02.2022р. по 22.08.2022р.,, а також розрахунок розміру інфляційних втрат за лютий 2022 року - липень 2022 року, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з їх розрахунками та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача до відповідача про стягнення 855,03грн. 3% річних та 7397,53грн. інфляційних втрат, нарахованих у вказаних періодах.
Стосовно заперечень відповідача в частині стягнення з нього боргу, інфляційних втрат та 3% річних, з посиланням на ту обставину що визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України,  слід зазначити наступне.
Відповідно ст.218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Згідно ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
У відповідності до ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Відповідно до ч.1 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.
Листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022р. №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.
У постанові Верховного Суду від 30.11.2021р. у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
З огляду на викладене слід зазначити, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав доказів того, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати свою діяльність під час введеного воєнного стану.
Також, матеріали справи не містять доказів засвідчення Торгово-промисловою палатою України для Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради за його зверненням введення воєнного стану, як форс-мажорної обставини, що об`єктивно унеможливлює виконання відповідачем зобов`язань.
Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які би підтверджували скрутне фінансове становище саме відповідача.
Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Апеляційний суд приймає до уваги, що 17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву ст.79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, чим в господарський процес фактично впроваджено стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997р. наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Варто відзначити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту  доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі "Дж.К. та Інші проти Швеції" ("J.K. and Others v. Sweden") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням “балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007р.  у справі "Бендерський проти України" ("Benderskiy"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності,  повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного  й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст.86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У п.п.1-3 ч.1 ст.237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Колегія суддів зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору,  який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "Dombo V. v. The Netherlands").
Враховуючи вищевикладене, дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог, а відповідачем не спростовано заявлені позовні вимоги позивача, а також судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, які беззаперечно вказують на помилковість висновків місцевого господарського суду.
За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та про стягнення з відповідача на користь позивача 20489,17грн. заборгованості по оплаті за товар, 855,03грн. - 3% річних, 7397,53грн. інфляційних втрат, а у частині вимог про стягнення  24800,00грн. провадження у справі №918/631/22 слід закрити.
Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.
Також, у позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору в розмірі 2481,00 грн. та витрат на правову допомогу 7000,00грн. Також викладено прохання судові витрати покласти на відповідача.
Стосовно витрат позивача на правову допомогу в суді першої інстанції, слід зазначити наступне.
Як свідчать матеріали справи, в якості доказів, що підтверджують надання правової допомоги до матеріалів справи додано: копію договору про надання правової допомоги від 01.08.2022р., проміжний звіт про надану правову допомогу від 16.09.2022р.; рахунок від 15.09.2022р. №INV-000505 на оплату послуг на правовоу допомогу;  платіжне доручення №3645 від 23.09.2022р. про оплату послуг на суму 7000,00грн., ордер від 23.08.2022р. на надання правової допомоги на ім`я адвоката Перепечай Катерини Віталіївни, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія РН №1923 від 27.11.2020р..
Так, предметом договору про надання правової допомоги адвокатським бюро "Миколи Бляшина" є надання клієнту правничої (правової) допомоги щодо подання правової допомоги у формі представництва інтересів в судах та іншу допомогу пов`язану із стягненням боргу з КП "Рівнекнига", що включає в себе: правовий аналіз відомостей, фактів і обставин правовідносин, що мають відношення до предмету договору; збір, отримання та збирання відомостей про факти, які можуть бути використані, як джерело відомостей та докази у судовій справі, аналіз доказів /при потребі/;  складання та підготовка процесуальних документів і документів правового характеру для подачі до суду та до інших органів, установ та осіб /при потребі в судовій справі/; представництво в судах під час розгляду судової справи /при потребі і за наявності процесуальної можливості/, здійснення інших дій відповідно до закону для надання правової допомоги у відповідності до предмету договору; отримання будь-яких документів та здійснення необхідних дій для забезпечення виконання рішення суду, на користь клієнта (в тому числі представлення інтересів перед державними і приватними виконавцями та іншими особами з усім обсягом повноважень), а клієнт в свою чергу зобов`язується оплатити надання правової допомоги та всі фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Сторонами з урахуванням принципу свободи договору погоджено розмір гонорару за цим договором у формі нарахування та виплати гонорару в фіксованому розмірі за представництво у судовій справі в суді першої інстанції 7000,00грн..
Також, як свідчить поданий позивачем проміжний звіт про надання правової допомоги  від 16.09.2022р., на виконання умов договору про надання правової допомоги було виконано наступні роботи: аналіз наданих ТОВ "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" документів на предмет можливості підготовки позову. Підготовлено позовну заяву, яку узгоджено із ТОВ "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ". Підготовлено додатки, надано замовнику реквізити для сплати судового збору, забезпечено надіслання позову цінним листом на адресу відповідача та наручну подачу позову до суду. Представництво інтересів позивача під час розгляду справи по суті 27.09.2022р..
Сторони погодили, що вартість наданої правової допомоги складає 7000,00грн. без ПДВ (відповідно до договору від 01.08.2022р.).
Відповідно до п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.126 цього Кодексу).
Положеннями п.2 ч.2 ст.126 ГПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, від 22.01.2021р. у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020р. у справі №317/1209/19, від 03.02.2021р. у справі №554/2586/16-ц, від 17.02.2021р. у справі №753/1203/18.
Згідно ч.3 ст.123 ГПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відтак до судових витрат. Порядок відшкодування витрат на правничу допомогу врегульовано ст.126 Господарського процесуального кодексу України. Так, частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
У відповідності до ч.3ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Статтею 126 ГПК України, визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно ч.ч.4 та 5 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Системний аналіз норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:
1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в ч.2 ст.27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");
2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";
6) відсутність у договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність ".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково".
Судом встановлено,  що договір про надання правової допомоги від 01.08.2022р.  фактично містить вказівку на конкретну суму оплати за надані послуги по представництву інтересів клієнта у суді першої інстанції - 7000,00грн..
Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.   
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц зазначено про те, що, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (п.28 постанови).
Також, слід зазначити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Зазначене узгоджується з позицією Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, наведеною в постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.
Розподіляючи витрати за послуги адвоката слід зазначити, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми матеріалами та дають підстави для відшкодування судом витрат на послуги адвоката. 
Також, витрати на правничу допомогу, які просить позивач відшкодувати за рахунок відповідача, є співмірними із ціною позову, та відповідають категорії та складності справи. 
Крім того, слід зазначити, що наявні в матеріалах справи договір про надання правової допомоги від 01.08.2022р., проміжний звіт про надання правової допомоги від 16.09.2022р.; платіжне доручення №3645 від 23.09.2022р. про оплату послуг на суму 7000,00грн., ордер від 23.08.2022р. на надання правової допомоги на ім`я адвоката Перепечай Катерини Віталіївни, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія РН №1923 від 27.11.2020р. - є достатніми матеріалами та дають підстави для відшкодування судом витрат на послуги адвоката. 
У даній справі  закрито провадження в частині 24800,00грн. основного боргу у зв`язку з відсутністю предмету спору, в решті вимог - позов задоволено.   
З огляду на викладене, колегія судів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлена позивачем вимога, відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України про відшкодування за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню, в розмірі 7000,00грн..
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2022р. у справі №918/631/22  слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради - без задоволення.
Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.
Також, разом із відзивом на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" просить стягнути Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради на свою користь витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції на оплату послуг адвоката у розмірі 6000,00грн..
Згідно із ст.15 Господарського процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами;       особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст.16 ГПК України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 зазначеного Кодексу).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (ст.129 ГПК України).
Згідно із ст.123 зазначеного Кодексу, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8  ст.129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3   ст.126 цього Кодексу).
Водночас за змістом ч.4  ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5, 6 ст.126 ГПК України).
У розумінні положень ч.ч.5, 6 ст.126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021р. у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим у ч.5 ст.129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9  ст.129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5-6 ст.126 ГПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч.ч.5 - 7, 9 ст.129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, від 22.11.2019р. у справі №902/347/18, від 06.12.2019р. у справі №910/353/19, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц, тощо.
За змістом ч.3 ст.237 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення представництва є договір.
Частиною 1 ст.627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Слід зауважити, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст.627 ЦК України.
Частинами 1 та 2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:
- фіксованого розміру,
- погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України  становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Слід також зауважити, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
Подібний висновок викладений у п.5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Крім того, слід зазначити, що за положенням ч.2 ст.2 ГПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Пункт 1 ч.3 цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.
Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці 2 підпункту 4.1 п.4 Рішення від 02.11.2004р. №15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Так, ч.3 ст.126 ГПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Оцінюючи зміст зазначених приписів слід зазначити, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Також слід  зауважити, що ч.3 ст.126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
Отже враховуючи вище викладене слід дійти висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Статтею 126 ГПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом, тощо.
Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених Товариством з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції на оплату послуг адвоката у розмірі 6000,00грн., судом встановлено, що 01.08.2022р. між ТОВ "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" та Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого Адвокатське бюро зобов`язується надати правову допомогу Клієнту у формі представництва інтересів в судах та іншу допомогу пов`язану із стягненням боргу з КП "Рівнекнига".
Предметом договору про надання правової допомоги адвокатським бюро "Миколи Бляшина" є надання клієнту правничої (правової) допомоги щодо подання правової допомоги у формі представництва інтересів в судах та іншу допомогу пов`язану із стягненням боргу з КП "Рівнекнига", що включає в себе: правовий аналіз відомостей, фактів і обставин правовідносин, що мають відношення до предмету договору; збір, отримання та збирання відомостей про факти, які можуть бути використані, як джерело відомостей та докази у судовій справі, аналіз доказів /при потребі/;  складання та підготовка процесуальних документів і документів правового характеру для подачі до суду та до інших органів, установ та осіб /при потребі в судовій справі/; представництво в судах під час розгляду судової справи /при потребі і за наявності процесуальної можливості/, здійснення інших дій відповідно до закону для надання правової допомоги у відповідності до предмету договору;           отримання будь-яких документів та здійснення необхідних дій для забезпечення виконання рішення суду, на користь клієнта (в тому числі представлення інтересів перед державними і приватними виконавцями та іншими особами з усім обсягом повноважень), а клієнт в свою чергу зобов`язується оплатити надання правової допомоги та всі фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Сторонами з урахуванням принципу свободи договору погоджено розмір гонорару за цим договором у формі нарахування та виплати гонорару в фіксованому розмірі за представництво у судовій справі в суді другої інстанції складає 6000,00грн..
Як свідчать матеріали справи, в якості доказів, що підтверджують надання правової допомоги до матеріалів справи додано: копію договору про надання правової допомоги від 01.08.2022р., звіт про надану правову допомогу від 20.02.2023р.; рахунок від 14.02.2023р. №INV-000669 на оплату послуг на правову допомогу;  платіжне доручення №4674 від 16.02.2023р. про оплату послуг на суму 6000,00грн., ордер серії ВК №1070687 від 20.02.2023р. на надання правової допомоги на ім`я адвоката Перепечай Катерини Віталіївни, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія РН №1923 від 27.11.2020р..
Керуючись ст.ст.123, 126, 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -
                       
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2022р. у справі №918/631/22 – без змін.
2. Стягнути з Комунального підприємства "Рівнекнига" Рівненської обласної ради (33023, Рівненська область, м.Рівне, вул.Островського, буд.16, код ЄДРПОУ 02471175) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПАНОВСЬКИЙ ІМПОРТ-ЕКСПОРТ" (33001, Рівненська область, м.Рівне, вул.Княгиницького, буд.1, оф.2, ідентифікаційний код ЄДРПОУ 40526877) 6000грн. 00коп. (шість тисячі грн. 00коп.) відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесених у зв`язку з апеляційним розглядом справи №918/631/22.
3. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Рівненської області.
4. Справу №918/631/22 повернути до Господарського суду Рівненської області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "16" березня 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.  

Суддя                                                                                              Тимошенко О.М.