Справа № 464/12837/13-ц                                        Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З. 
Провадження № 88-ц/811/13/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Провадження № 88-ц/811/15/20
Провадження №22-ц/811/3321/22

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за заявами   ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_6  на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Теслюка Д.Ю. від 20 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року визнано поважними причини пропущення ОСОБА_2 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_3 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_4 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов”язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов”язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 4236,20 грн. судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 ) 640 грн. судових витрат.
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_6 .
Постановою Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_10  в інтересах  ОСОБА_6 – задоволено.Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року – скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу – відмовлено.
31 грудня 2020 року до Львівського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року.
В заяві просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 – адвоката Юхименко Р.І. на Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року – залишити без змін.
Вважає, що підставою для перегляду постанови за нововиявленими обставинами є те, що суд апеляційної інстанції вважав встановленою і такою, що не підлягала доказуванню в межах розгляду справи №464/12837/13-ц, ту обставину, що 04.11.1999 року між ОСОБА_6 та ТзОВ «Ярмарх» було укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/, який сторонами було виконано. Однак, уже після ухвалення Львівським апеляційним судом постанови від 10.11.2020 року, а саме – 26.11.2020 року, набув законної сили вирок Залізничного районного суду м.Львова 14 травня 2018 року у кримінальній справі № 466/3141/15к, який залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26.11.2020 року. Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним за ч.3 ст. 358 КК України (у редакції КК України від 05.04.2001 року), тобто у використанні завідомо підроблено документа. Вироком встановлено, що ОСОБА_6 24.02.2004 подав до Франківського районного суду м. Львова позовну заяву про стягнення боргу з ОСОБА_8 та ОСОБА_8 в розмірі 185 900 грн., а 15.06.2004 року з метою підтвердження своїх позовних вимог подав в судовому засіданні завідомо підроблений договір купівлі-продажу від 04.11.1999р., укладений між директором ОТВП ТзОВ «Ярмарх» Мархевкою Г.М. та директором ПП «Бізнес» ОСОБА_6 . За таких обставин, вироком суду, що набрав законної сили, встановлено факт фальшивості письмового доказу – договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999 року, що, відповідно до п.2 ч.2 ст. 423 ЦПК України, є підставою для перегляду постанови Львівського апеляційного суду від 10.11.2020 року за нововиявленими обставинами.
2 серпня 2021 року до Львівського апеляційного суду надійшла друга заява ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року.
В заяві просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 – адвоката Юхименко Р.І. на Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року – залишити без змін.
Вважає підставою для перегляду постанови за нововиявленими обставинами те, що однією з підстав для ухвалення Львівським апеляційним судом постанови від 10.11.2020 року стало рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року. Однак, постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Верховного Суду України від 22.02.2012 року – задоволено. Рішення Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року скасовано. Скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року, ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року скасовано, рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2007 року залишено у силі. Отже, відповідно до п.3 ч.2 ст. 423 ЦПК України, даний факт є підставою для перегляду постанови Львівського апеляційного суду від 10.11.2020 року за нововиявленими обставинами.
       Окрім цього, ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 21.03.2012 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу – скасовано.
Дану ухвалу оскаржив ОСОБА_6 .
       В апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 21.03.2012 – відмовити.
Зазначає, що процедура припинення права власності регулюється, зокрема, Цивільним кодексом України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За загальним правилом, право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, таке право припиняється з моменту внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за заявою власника.  ОСОБА_6 , як власник цілісного майнового комплексу (магазину) такої заяви не подавав. Відтак, обґрунтування представника позивачів щодо припинення права власності ОСОБА_6  є необґрунтованим. Наголошує, що скасування ухвали про забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у цій справі в майбутньому. Стверджує, що позивачами не надано до суду документів, що підтверджують право власності та/або інших документів, які б свідчили про належність позивачам нежитлового приміщення будівлі магазину літ.А1 загальною площею 1041.9 кв.м., що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 . Відтак, вважає, що дії позивачів спрямовані на укладення фраудаторних договорів з метою ухилення виконання судових рішень, а клопотання про скасування заходів забезпечення свідчить про недобросовісність позивачів. Також, зазначає, що доказів про те що судове рішення виконано добровільно або у примусовому порядку, заявником не надано. За таких обставин, вважає, що підстав для скасування заходів забезпечення позову немає, оскільки заявник не навів доказів того, що потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування, або що рішення суду вже виконане. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було належно повідомлено ОСОБА_6 та його представника про розгляд даного клопотання.
В судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що від ОСОБА_8 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», представника позивачів ОСОБА_1 надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі та участі позивачів.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Клопотання відповідача ОСОБА_6 та його представниці ОСОБА_10 про відкладення розгляду справи з підстав відрядження та зайнятості у іншому судовому засіданні відповідно колегія суддів вважала необґрунтованими та відхилила, зважаючи на те, що такі не були підтверджені належними доказами, якими не слід вважати залізничні квитки про вибуття до іншого населеного пункту відповідача. Будь-яких інших доказів на підтвердження клопотань подано не було. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах доводів заяв про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, клопотання про скасування заходів забезпечення позову, апеляційної скарги, відзиву на неї,колегія суддів вважає, що заяви та апеляційна скарга підлягають до часткового задоволення з таких підстав.
       Відповідно до ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:
1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;
2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі;
3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є:
1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане;
2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом;
3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.
Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:
1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;
2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Відповідно до п.п. 3, 4, 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 30.03.2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» (що регулює схожі за своїм змістом правовідносини), нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК). Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів). Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 361 ЦПК підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 362, 364 ЦПК. Судове рішення не може переглядатись у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені частиною другою статті 361 ЦПК, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку або Верховним Судом України, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 361 ЦПК, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.
Також, із практики ЄСПЛ вбачається таке:
«42. Суд повторює, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП],  №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).
43. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).
44. Ця справа стосується рішення щодо нового розгляду справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження. Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v. Russia), №. 69529/01, пп. 27-28, та рішення від 6 грудня 2005 року у справі «Попов проти Молдови» № 2 (Popov v. Moldova № 2), № 19960/04, п. 46). Однак, Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.» (вказане є цитатою рішення ЄСПЛ у справі «Желтяков проти України» (заява №4994/04) від 9.06.2011 року)».
Як вбачається з матеріалів справи, 21.03.2012р. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ТзОВ «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 04 листопада 1999 року, відповідно до якого ОСОБА_11 як продавець продала, а ОСОБА_6 як покупець, купив нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 , та про визнання за позивачами права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 .
У квітні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 подано позовну заяву про доповнення підстав позову та зменшення позовних вимог, у якій остаточно просили: визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
08.06.2012 третя особа без самостійних вимог ОСОБА_8 звернувся до суду із заявою про об`єднання позовів (т.1 а.с. 87), в якій просив постановити ухвалу про об`єднання в одне провадження позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 04 листопада 1999 року, з його ( ОСОБА_8 ) позовом до ОСОБА_6 аналогічного змісту.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 10.07.2012 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 за участю третіх осіб ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 та визнання права власності об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 та визнання права власності. Об`єднаній справі присвоєно номер № 1319/3318/2012.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2012 (т.1 а.с. 206-209) в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 відмовлено, в задоволенні позову ОСОБА_12 відмовлено, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 21.03.2012. 
Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 25.02.2013 (т.1 а.с. 233-236) апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2012 залишено без змін.
Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.11.2013 (т.2 а.с. 23-25) касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2012 та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 25.02.2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
31.01.2017 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів ОСОБА_5 (Т.3 а.с. 189-192).
Ухвалою суду від 19.04.2017 у зв`язку з поданою позивачем ОСОБА_8 заявою залишено без розгляду його позов до ОСОБА_6 , треті особи - ТзОВ «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності (Т3 а.с. 238 – 239).
19.04.2017 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від 18.04.2017 про доповнення підстав позову та зменшення позовних вимог (т.3 а.с. 222-224), відповідно, залучено в якості відповідачів по справі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх».
Ухвалою суду від 26.06.2017 об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», третя особа ОСОБА_5 про визнання договору від 04.11.1999 недійсним із справою № 464/2571/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору від 04.11.1999 року недійсним. Об`єднаній справі присвоєно єдиний унікальний номер 464/12837/13-ц.
20.03.2018 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято заяву представника позивача ОСОБА_2 від 17.03.2018 про зменшення підстав позову (т.5 а.с. 212).
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04.03.2019 року заяву представника позивачів ОСОБА_1 про залишення частини позовних вимог без розгляду - задоволено.
Позовну вимогу ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , третіх осіб ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору купівлі-продажу недійсним про визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 – залишено без розгляду.
В обґрунтування позовних вимог позивачі покликались на те, що вони визнані потерпілими у кримінальній справі №143-2120, порушеній 25.10.2008 за фактом підробки та використання завідомо підробленого документу – договору від 04.11.1999 купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . Відповідно до висновків експертиз №№ 2486, 584, 9191/02 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_11 на договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не самою ОСОБА_11 , а іншою особою, тобто, договір купівлі-продажу від 04.11.1999 не відповідає вимогам закону та є недійсним відповідно до ст. 48, 224, 225 ЦК УРСР 1963 року.
В позовній заяві від 18 квітня 2017 року ОСОБА_5 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу /магазину/ загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
Вважає такий недійсним з підстав невідповідності договору вимогам ч.2 ст. 44 ЦК УРСР 1963р., так як договір не підписано продавцем, вимогам ст. 225 ЦК УРСР 1963р., відповідно до якої право продажу майна належить власнику, а продавець за договором ОСОБА_11 не була власником майна, вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України, ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в редакціях, чинних станом на 04.11.1999, оскільки засобом платежу за договором від 04.11.1999 є долар США.
Із змісту рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року вбачається, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , виходив з того, що, – на підставі договору купівлі-продажу № 029/93 від 15.12.1993 товариство покупців, створене працівниками магазину № НОМЕР_3  структурного підрозділу ОТП «Ярмарх» набуло право власності на цілісний майновий комплекс магазину № НОМЕР_3 , про що Фондом комунального майна Львівської обласної ради народних депутатів було видано свідоцтво про власність ААА № 394418 від 22.02.1994, та Львівським МБТІ видано реєстраційне посвідчення № 1459 від 12.08.1996. 22.12.1994 було зареєстровано статут організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю. 15.10.1999 відбулись збори учасників організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, яким прийнято рішення про заборону директору здійснювати будь-яке відчуження магазину за адресою  АДРЕСА_1 , одночасно уповноважено  ОСОБА_11  на укладення договору оренди з грудня 1999 року з  ОСОБА_6  або ПП «Бізнес». 01.12.1999 між організацією торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю та ПП «Бізнес» було укладено договір оренди частини магазину за адресою АДРЕСА_1  площею 250 кв.м. Показами свідка  ОСОБА_8  встановлено, що відносини оренди виникли дійсно з 01.12.1999, проте письмово договір оренди від 01.12.1999 було оформлено у 2000 році. Договір від імені орендодавця скріплений печаткою, на якій по зовнішньому колу текст «Україна організація торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю» розміщений у два рядки. Показами свідка  ОСОБА_8  встановлено, що вказана печатка була виготовлена навесні 2000 року, і ТзОВ «Ярмарх» використовує її у своїй діяльності дотепер. З документів звітності ТзОВ «Ярмарх», датованих з 22.03.1999 по 18.01.2000 вбачається, що як мінімум до 18.01.2000 ТзОВ «Ярмарх» використовувало у своїй діяльності круглу печатку на якій по зовнішньому колу текст «Україна організація торговельно-виробничих процесів» розміщений в один рядок. Рахунок ТзОВ «Ярмарх» № 011 від 11 травня 2000 року скріплений круглою печаткою на якій по зовнішньому колу текст «Україна організація торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю» розміщений у два рядки. Вказані письмові докази підтверджують покази свідка  ОСОБА_8  про те, що печатка ТзОВ «Ярмарх» була змінена навесні 2000 року, а договір оренди від 01.12.1999 було оформлено у письмовому вигляді лише у 2000 році. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності суд вважав встановленим, що кругла печатка ТзОВ «Ярмарх» була змінена в період часу з 18.01.2000 по 11.05.2000, а тому договір оренди від 01.12.1999 не міг бути оформлений в письмовій формі раніше 18.01.2000. Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 316 від 22.04.2005 вирішено оформити право власності організації торговельно-виробничих процесів « ІНФОРМАЦІЯ_4 » у формі товариства з обмеженою відповідальністю на будівлю магазину на  АДРЕСА_5  загальною площею 1041,9 кв.м. 25 квітня 2005 року між продавцем ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та покупцями  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3  було укладено договір купівлі-продажу будівлі магазину за адресою  АДРЕСА_1 , який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. за реєстровим № 1084. На підставі цього договору за ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4  та ОСОБА_3  Львівським ОДКБТІ та ЕО було зареєстровано за кожним право власності на 1/3 будівлі магазину за адресою  АДРЕСА_1 , про що видано відповідні витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 18.05.2005 відповідачем ОСОБА_6  було подано до Личаківського районного суду м. Львова заяву про зміну та збільшення позовних вимог, у якій відповідачами зазначено  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_4 . У вказаній заяві ОСОБА_6 , зокрема, просив суд визнати поданий ним суду договір купівлі-продажу від 04.11.1999 дійсним, визнати за ним право власності на магазин за адресою АДРЕСА_1 , та визнати недійсним договір купівлі-продажу цього приміщення від 25.04.2005, укладений між ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_4 . Відповідно до висновку комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 2486 від 04.10.2004, яка була призначена судом в межах цивільної справи 2-508/07 за позовом  ОСОБА_6 , закінченої постановленням рішення Галицьким районним судом м. Львова від 14.08.2007, який долучено до матеріалів справи в якості письмового доказу /т.5 а.с. 120-128/, підпис від імені ОСОБА_11  у договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, укладеному між  ОСОБА_11  та ОСОБА_6  04.11.1999, розташований у графі «Продавець», виконано не  ОСОБА_11 , а іншою особою. Відповідно до висновку додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 584 від 23.02.2005, яка була призначена судом в межах цивільної справи 2-508/07 за позовом  ОСОБА_6 , закінченої постановленням рішення Галицьким районним судом м. Львова від 14.08.2007, який долучено до матеріалів справи в якості письмового доказу, підпис від імені ОСОБА_11  у графі «Продавець» в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, укладеному від імені ОСОБА_11  та ОСОБА_6 , виконаний не  ОСОБА_11 , а іншою особою. Відповідно до висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи № 9191/02 від 17.11.2006, яка була призначена судом в межах цивільної справи 2-508/07 за позовом  ОСОБА_6 , закінченої постановленням рішення Галицьким районним судом м. Львова від 14.08.2007, який долучено до матеріалів справи в якості письмового доказу, підпис від імені ОСОБА_11  в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04.11.1999, виконаний не самою ОСОБА_11 , а іншою особою з наслідуванням підпису  ОСОБА_11 . Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 в задоволенні позову ОСОБА_6  відмовлено. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 скасовано та ухвалено нове рішення по суті позовних вимог ОСОБА_6 . Позов ОСОБА_6  задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, укладений між  ОСОБА_11 , що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» та  ОСОБА_6 про продаж ОСОБА_6  приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою:  АДРЕСА_1 ; Визнано за  ОСОБА_6  право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) що по  АДРЕСА_1 ; Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» з однієї сторони, та ОСОБА_4 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою  АДРЕСА_1 ; Зобов`язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх»,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 не чинити перешкод  ОСОБА_6  у користуванні приміщенням магазину -  АДРЕСА_1 . Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2008 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3  та його представника у виправленні описки в рішенні апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007. Ухвалою колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року відхилено касаційні скарги відповідачів ТзОВ «Ярмарх»,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , а також особи, яка не брала участі в справі, проте подала касаційну скаргу, дружини позивача  ОСОБА_6   ОСОБА_7 . Рішенням колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2 . Рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання дійсним укладеного 04 листопада 1999 року ОСОБА_6  з організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , а також ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. У задоволенні позовної вимоги  ОСОБА_6  до ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , Організації торгово-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , за участю третіх осіб – приватного нотаріуса ЛМНО Журомської М.В., ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору дійсним – відмовлено. В решті рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року залишено без змін. Із змісту рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, з урахуванням його тлумачення колегією суддів в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2008 року, вбачається, що апеляційний суд Львівської області в рішенні від 24.12.2007 погодився із встановленою судом першої інстанції обставиною, що згідно висновками судових експертиз № 2486 від 04.10.2004, № 584 від 23.02.2005, № 9191/02 від 17.11.2006 підпис від імені ОСОБА_11  у спірному договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не нею, а іншою особою. Проте, встановивши щодо підписання ОСОБА_11  спірного договору від 04.11.1999 ті ж обставини, які були встановлені судом першої інстанції, апеляційний суд у рішенні від 24.12.2007 надав їм іншу правову оцінку і прийшов до висновку, що вказані висновки експертиз не можуть бути сприйняті як незаперечний доказ у справі з урахуванням приписів ст. 57 ЦПК України та усіх обставин справи. Вказаний висновок апеляційного суду Львівської області щодо прав та обов`язків сторін спору став підставою для скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 суду та ухвалення нового рішення протилежного змісту. З урахуванням наведеного суд погодився з доводами представника позивачів про те, що з урахуванням змісту рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України для ОСОБА_6 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , які брали участь у справі № 2-508/07, не підлягає доказуванню та обставина, що відповідно до висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи № 2486 від 04.10.2004 підпис від імені ОСОБА_11  у договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не нею, а іншою особою. Крім того, для цих же осіб не підлягає доказуванню встановлена у рішенні апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 обставина, що директор ТзОВ «Ярмарх»  ОСОБА_11  при укладенні спірного договору від 04.11.1999 від імені ТзОВ «Ярмарх» діяла в межах своїх повноважень директора ТзОВ «Ярмарх». Висновком № 55/56/57 від 31.08.2016 комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи друкарських форм і матеріалів документів, яка проведена на підставі ухвали суду від 15.08.2014, встановлено, що підпис від імені  ОСОБА_11  в договорі про купівлю-продаж цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/, укладеному 04 листопада 1999 року між  ОСОБА_11 , директором ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_6 , директором ПП «Бізнес», розташований в графі «Продавець», виконаний не  ОСОБА_11 , а іншою особою; відтиск круглої печатки від імені ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», який знаходиться у договорі про купівлю-продаж цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/, укладеному 04 листопада 1999 року між  ОСОБА_11 , директором ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_6 , директором ПП «Бізнес», нанесений не круглою печаткою ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», вільні зразки якої надані для дослідження, а іншою рель`єфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою; відтиск круглої печатки від імені ПП «Бізнес» нанесений рельєфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою – круглою печаткою ПП «Бізнес», вільні зразки якої були надані для порівняльного дослідження. Цей відтиск міг бути нанесений в період березня 2003 року – листопада 2004 року. Допитана в судовому засіданні 28.11.2017 експерт ОСОБА_13  вказаний висновок підтримала, повідомила суду, що такий висновок є категоричним, до такого висновку експерти прийшли, дослідивши значну кількість порівняльного матеріалу, який містив вільні взірці підписів ОСОБА_11 , круглих печаток, які використовували у своїй діяльності ТзОВ «Ярмарх» та ПП «Бізнес». Оцінюючи в сукупності висновки судових експертиз № 2486 від 04.10.2004, № 584 від 23.02.2005, № 9191/02 від 17.11.2006 як письмові докази, документи звітності ТзОВ «Ярмарх», датовані з 22.03.1999 по 18.01.2000, покази свідка  ОСОБА_8 , висновок № 55/56/57 від 31.08.2016 комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи друкарських форм і матеріалів документів, суд прийшов до переконання, що належними та допустимими доказами по справі встановлено наступні обставини: - договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ датований 04 листопада 1999 року, на підписаний директором ТзОВ «Ярмарх» та не скріплений круглою печаткою, яку використовувало у свої діяльності ТзОВ «Ярмарх»; - договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ датований 04 листопада 1999 року, не міг бути укладений та підписаний сторонами 04.11.1999, оскільки на ньому міститься відтиск круглої печатки, який виконаний не круглою печаткою ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», а іншою рель`єфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою, яка за зовнішнім виглядом відповідає круглій печатці ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», що була виготовлена не раніше 18.01.2000. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 встановлено ту обставину, що ОСОБА_11  укладено спірний договір купівлі-продажу від 04.11.1999 від імені ТзОВ «Ярмарх» та в межах наданих установчими документами повноважень. Вказана обставина відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України є встановленою та не підлягає доказуванню для позивачів  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3 , проте, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України може бути спростована в загальному порядку при вирішенні позову ОСОБА_5 , яка не була учасником справи, в межах якої ухвалено рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007. Вивчивши спірний договір купівлі-продажу від 04.11.1999 суд погодився з доводами позивача ОСОБА_5  про те, що із змісту оспорюваного договору не вбачається, що такий був укладений  ОСОБА_11  від імені відповідача ТзОВ «Ярмарх» та в його інтересах. Як вбачається з цього договору, сторонами договору зазначені ОСОБА_11  як власник приміщення майнового комплексу за адресою АДРЕСА_1 , в подальшому продавець, та ОСОБА_6 , в подальшому покупець. В тексті оспорюваного договору відсутні посилання на ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» як на сторону договору чи особу, в інтересах якої укладається договір. Перед підписами сторін у графі «Продавець» вказано ОСОБА_11 , а в графі «Покупець» -  ОСОБА_6 . Суд погодився з доводами представника позивача  ОСОБА_5  про те, завірення підписів сторін оспорюваного договору печатками юридичних осіб, керівниками яких вони є, не є доказом того, що сторонами договору є відповідні юридичні особи, а при встановленні того, хто в дійсності є сторонами договору, слід виходити із змісту договору. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 р., яка була чинною станом на 04.11.1999, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Станом на 04.11.1999, що не оспорюється учасниками справи, приміщення магазину за адресою  АДРЕСА_1  належало відповідачу ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» на підставі договору купівлі-продажу № 029/93 від 18.12.1993, нотаріально посвідченого 1-ю Львівською держнотконторою за реєстровим № 2-5218 та акта приймання передачі від 22.02.1994, зареєстрованих Львівським МБТІ в реєстровій книзі №2 за № 755, про що відповідачу ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» було видано реєстраційне посвідчення № 1453 від серпня 1996 року. Наявними у справі та дослідженими суд доказами безспірно встановив, що спірний договір від 04.11.1999, не залежно від тієї обставини, чи такий підписано стороною продавця, укладено від імені фізичної особи ОСОБА_11  як продавця, тобто укладено від імені особи, яка не була власником майна, що є предметом договору купівлі-продажу від 04.11.1999. Наведене є самостійною підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на момент його укладення. Отже позов  ОСОБА_5  про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок його невідповідності вимогам ст. 225 ЦК УРСР 1963 р. є підставним та підлягає задоволенню. Дослідивши спірний договір купівлі-продажу від 04.11.1999 суд погодився з доводами позивачів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5  про те, що платіжним засобом у цьому договорі визначено долар США, та передбачено розрахунок між сторонами саме в доларах США, жодного еквіваленту в гривні України не зазначено. Відповідно до ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., яка була чинною станом на 04.11.1999, грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України. Станом на 04.11.1999 вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускалося Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» для зовнішньоекономічних договорів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08.02.2017 по справі № 6-1905цс16. Оскільки спірний договір від 04.11.1999 не є зовнішньоекономічним договором, то на нього не поширюється дія ЗУ від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» та від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Отже, укладення договору купівлі-продажу від 04.11.1999, яким передбачено розрахунок між сторонами в доларах США, не відповідає вимогам закону та є недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що спірний договір від 04.11.1999, не залежно від тієї обставини, чи такий підписано стороною продавця, не відповідав станом на 04.11.1999 вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Наведене є самостійною підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на момент його укладення. Отже позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5  про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок його невідповідності вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є підставним та підлягає задоволенню. Вирішуючи спір за позовами  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999, суд прийшов до наступних висновків. Позов ОСОБА_2  про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Позов ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ч.2 ст. 44, ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Позов ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ч.2 ст. 44, ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Позов ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ч.2 ст. 44, ст.ст. 169, 225 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Суд не погодився з доводами представника відповідача ОСОБА_10 про те, що позивачі не є належними позивачами за заявленими ними позовними вимогами, оскільки позивачі не є стороною договору, не були учасниками ТзОВ «Ярмарх» - продавця за спірним договором, не були власниками спірного приміщення, отже, їх права, свободи чи інтереси укладенням 04.11.1999 спірного договору ніяким чином не порушувались. Вбачається, що за позовом особи, яка не є стороною правочину, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, за наявності підстав, передбачених законом, якщо особа, яка звернулась до суду з таким позовом, доведе, що її права порушені оспорюваним нею правочином, і поновлення цих порушених прав можливе шляхом приведення сторін правочину до попереднього стану. Як вбачається з рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині, залишеній без змін рішенням ВСУ від 20.02.2012, на підставі поданого ОСОБА_6 оспорюваного договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/» від 04.11.1999 апеляційним судом Львівської області в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України, визнано право власності ОСОБА_6 на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину), що по АДРЕСА_1 , що, у свою чергу, стало єдиною підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу цього ж приміщення від 25 квітня 2005 року, який був укладений між продавцем ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Як вбачається із свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 від 04.11.1989 на час набуття ОСОБА_2 права власності на 1/3 частку у спільній частковій власності на будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 1041,9 кв.м., що знаходиться за адресою – АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005, він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , ОСОБА_5 надавала ОСОБА_2 згоду на укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2005, отже, набута ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005 1/3 частка у будівлі магазину, відповідно до ст. 60 СК України, набула статусу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Як вбачається з протоколу загальних зборів ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» від 28.10.2016 загальними зборами учасників ТзОВ «Ярмарх» прийнято рішення, відповідно до якого у випадку набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 та поновлення права власності ОТВП «Ярмарх» у формі ТзОВ на будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 1041,9 кв.м., що знаходиться за адресою – АДРЕСА_1 , вказану будівлю буде передано у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах по 1/3 за договором купівлі-продажу, з урахуванням того, що ними повністю сплачено вартість будівлі станом на момент укладення договору купівлі-продажу 25.04.2005. Оцінюючи наведене, суд вважав доведеним, що ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були позбавлені права у спільній частковій власності на приміщення по АДРЕСА_1 внаслідок визнання права власності ОСОБА_6 на це приміщення рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 на підставі спірного договору купівлі-продажу від 04.11.1999, а, отже, є заінтересованими особами, які, відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, вправі ставити в судовому порядку питання недійсності договору від 04.11.1999, оскільки приведення сторін договору ОСОБА_6 та ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» до правового стану, що передував укладенню договору купівлі-продажу від 04.11.1999, призведе, з урахуванням рішення загальних зборів ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» від 28.10.2016, до поновлення порушених прав ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності до позову  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОТВП у формі ТзОВ, за участю третьої особи на стороні позивачів ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 04.11.1999, суд виходив з наступного. Як вбачається із заяв ОСОБА_6 про застосування позовної давності від 07.06.2012 та від 31.01.2017, останній не заперечує, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не знали та не могли знати про існування договору купівлі-продажу від 04.11.1999 до їх залучення у якості відповідачів до справи № 2-508/07, що перебувала на той час на розгляді Личаківського районного суду м. Львова та завершилась постановленням рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007. Позовна заява ОСОБА_6 від 18.05.2005 про збільшення позовних вимог, в якій зазначено відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрована Личаківським районним судом м. Львова 18.05.2005 за вхідним № 6612. З урахуванням наведено суд прийшов до висновку, що перебіг позовної давності розпочався не раніше 18.05.2005 та закінчився, відповідно, не раніше 19.05.2008. Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_6 про збільшення позовних вимог від 18.05.2005, останнім було заявлено позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999 дійсним в порядку, передбаченому ст. 47 ЦК УРСР 1963 р., відповідно до якої суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Суд погодився з доводами представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про те, що за таких обставин належним способом захисту порушених прав ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було заперечення позову ОСОБА_6 , а не звернення до суду із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999 недійсним, оскільки сам позивач ОСОБА_6 як сторона спірного договору вважав цей договір нікчемним внаслідок відсутності факту його нотаріального посвідчення, тобто таким, що не породив жодних прав та обов`язків сторін договору. Судом встановив, що до спливу позовної давності 19.05.2008, а саме 24.12.2007 набрало законної сили рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999, укладений між ОСОБА_11 , що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_6 про продаж ОСОБА_6 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 . Суд погодився з доводами представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про те, що наявність рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 була об`єктивною перешкодою для звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 04.11.1999 недійсним, оскільки він був визнаний дійсним в судовому порядку, а тому доводити його недійсність було можливо виключно шляхом оскарження рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007. Суд встановив, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах ВСУ від 20.02.2012 рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання дійсним укладеного 04.11.1999 ОСОБА_6 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , а також ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. Відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОТВП «Ярмарх» у формі ТзОВ, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Журомська М.В., ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору дійсним. В решті рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах ВСУ від 12.05.2008 залишено без змін. 21.03.2012  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до Сихівського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року. З урахуванням наведеного суд вважав встановленим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з моменту, коли їй стало відомо про порушення їх прав договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, належно захищали свої права в межах розгляду цивільної справи №2-508/07, та не звернулись до суду в межах позовної давності з позовом про визнання недійсним вищевказаного договору тому, що з 24.12.2007 по 20.02.2012 існувало таке, що набрало законної сили, рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 про визнання спірного договору купівлі-продажу від 04.11.1999 дійсним. Суд встановив, що компетентним судом України 24.12.2007 було допущено судову помилку, яка була виправлена компетентним судом України лише 20.02.2012. За таких обставин суд, з урахуванням практики ЄСПЛ, прийшов до висновку, що слід визнати поважними причини пропущення  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року. З урахуванням визнання поважними причин пропущення  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позовної давності їх права, порушені договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, підлягають захисту, відповідно позови  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , з підстав, зазначених в мотивувальній частині, підлягають задоволенню. У зв`язку з задоволенням позову з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 4236,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору та на проведення експертизи. У зв`язку з задоволенням позову з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_5 , підлягають стягненню судові витрати у розмірі 640 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Постанова Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року мотивована тим, що згідно Договору купівлі-продажу гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999 року, ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» в особі ОСОБА_11 продало, а ОСОБА_6 купив приміщення майнового комплексу загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Також, 25 квітня 2005 року між продавцем ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будівлі магазину за адресою АДРЕСА_1 , який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. за реєстровим № 1084. Окрім цього, що має істотне значення, – судовими рішеннями у справі №2-508/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , організації торговельно-виробничих процесів «Товариство з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Журомська Майя Вікторівна, Львівське обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання договору дійсним, визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання договору недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності було: «Визнано за ОСОБА_6 право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) що на АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» з однієї сторони, та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_6 у користуванні приміщенням магазину - АДРЕСА_1 .» Таке рішення набрало законної сили та є чинним. Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 у згаданій справі в задоволенні позову ОСОБА_6 було відмовлено. Однак, рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 скасовано та ухвалено нове рішення по суті позовних вимог ОСОБА_6 . Позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, укладений між ОСОБА_11 , що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_6 про продаж ОСОБА_6 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 ; Визнано за ОСОБА_6 право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) що по АДРЕСА_1 ; Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» з однієї сторони, та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; Зобов`язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_6 у користуванні приміщенням магазину - АДРЕСА_1 . Ухвалою колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року відхилено касаційні скарги відповідачів ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також особи, яка не брала участі в справі, проте подала касаційну скаргу, дружини позивача ОСОБА_6 ОСОБА_7 . Крім цього, рішенням колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2 .. Рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання дійсним укладеного 04 листопада 1999 року ОСОБА_6 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , а також ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торгово-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб – приватного нотаріуса ЛМНО Журомської М.В., ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору дійсним – відмовлено. В решті рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року залишено без змін. Також, ухвалою Верховного Суду від 25.06.2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року у справі за позовом  ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , організації торговельно-виробничих процесів товариство з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Журомська Майя Вікторівна, Львівське обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дійсним, визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання договору недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності з підстав пропуску строку на касаційне оскарження. Крім цього, вказаними судовими рішеннями, зокрема встановлено те, що між ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_6 – 4.11.1999 року було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/. ОСОБА_6 повністю сплатив обумовлену договором суму та відповідно у його власність перейшло нерухоме майно згідно договору, а саме нежитлове приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 . Також, судами додатково підтверджено дійсність такого договору купівлі-продажу (хоч і відмовлено у задоволення позовної вимоги про визнання договору дійсним), а, також, підтверджено перехід права власності вказаного нерухомого майна до позивача за договором та визнано його право власності на спірний об`єкт нерухомості у зв`язку із оспорюванням такого права відповідачами. Окрім цього, у зв`язку із дійсністю згаданого договору та переходом права власності на спірне майно до позивача судами, також, визнано недійним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» з однієї сторони та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також зобов`язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_6 у користуванні приміщенням магазину – АДРЕСА_1 . Таке, судове рішення набрало законної сили, є чинним на даний час та є преюдиційним для даної справи у спорі тими ж сторонами зі схожим предмет спору, тому суд не вправі повторно, ретроспективно здійснювати переоцінку згаданих обставин у даній справі. Зважаючи на те, що судовим рішенням у справі №2-508/07 встановлено дійсністю оспорюваного договору у даній справі; за таким визнано право власності на спірне нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_6 , а також визнано недійсним договір купівлі-продажу, за яким позивачі набули право власності на спірне приміщення, при цьому участь у розгляді справи брали по суті ті ж сторони, зокрема, позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а також таке рішення стосувалось інтересів позивачки ОСОБА_14 (на чому наполягає позивачка) та нею оскаржувалось таке судове рішення у згаданій вище справі та у відкритті касаційного провадження за її скаргою було відмовлено, – у суду першої інстанції не було підстав для повторної, ретроспективної переоцінки встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили обставин, в порушення ч.4 ст. 82 ЦПК України, задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного договору недійсним. Окрім цього, позивачкою ОСОБА_5 , як особою яка вказує на те, що на придбання спірного майна у 2005 році її чоловіком було витрачено спільні кошти їх подружжя, жодним чином не обґрунтовано як саме та які конкретно її права чи інтереси будуть відновлені у випадку задоволення її позовних вимог, враховуючи і той факт, що договір від 25 квітня 2005 року, за яким її чоловік придбав 1/3 частину спірного майна визнаний у судовому порядку недійсним, про що йшлося. 
Як вбачається із заяв про перегляд постанови за нововиявленими обставини, проедстаник заявників вважає нововвиявленими обставинами вирок Залізничного районного суду м.Львова 14 травня 2018 року у кримінальній справі № 466/3141/15к та постанову Верховного Суду від 14 липня 2021 року у цивільній справі №2-508/2007 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , організації торговельно-виробничих процесів «Товариство з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Журомська Майя Вікторівна, Львівське обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання договору купівлі-продажу недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком Залізничного районного суду м.Львова від 14 травня 2018 року у кримінальній справі № 466/3141/15к,  ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч.3 КК України (в редакції КК України від 5.04.2001 року), та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1(один) рік.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року відносно ОСОБА_6 залишено без змін, апеляційну скаргу адвоката Юхименко Руслани Іванівни в його інтересах – без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 23 червня 2021 року вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року стосовно  ОСОБА_6  залишено без зміни, а касаційну скаргу захисника Юхименко Руслани Іванівни – без задоволення.
Вказним вироком встановлено, що  ОСОБА_6  24.02.2004 подав до Франківського районного суду м. Львова, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Генерала Чупринки, 69, позовну заяву про стягнення боргу з ОСОБА_8 та ОСОБА_8 в розмірі 185 900 грн., а 15.06.2004, з метою підтвердження своїх позовних вимог, подав в судовому засіданні завідомо підроблений договір купівлі-продажу від 04.11.1999р., укладений між директором ОТВП ТзОВ «Ярмарх» Мархевкою Г.М. та директором ПП «Бізнес» ОСОБА_6 , згідно якого ОСОБА_11 виступала як продавець приміщення майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 – як покупець , та в якому підпис від імені продавця виконано не ОСОБА_11 , а іншою особою. Крім того, в подальшому, ОСОБА_6 достовірно знаючи, що договір купівлі- продажу від 04.11.1999, укладений між директором ОТВП ТзОВ «Ярмарх» Мархевкою Г.М. та директором ПП «Бізнес» ОСОБА_6 , є підробленим, розуміючи протиправність своїх дій, усвідомлюючи, що такий договір ніколи не укладався і не міг бути укладеним в 1999 році, продовжуючи свою злочинну діяльність, маючи умисел на подальше використання завідомо підробленого документа, 12.10.2007 повторно подав копію вказаного договору до Сихівського районного суду м. Львова за адресою: м. Львів, вул. Чоловського, 2 в обґрунтування своїх позовних вимог щодо переведення прав покупця на ПП «Бізнес», директором якого на той час був ОСОБА_6 , будівлі магазину, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання недійсним договору купівлі-продажу такої будівлі від 25.04.2005 між ТзОВ «Ярмарх» та фізичними особами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Вина обвинуваченого підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів по справі. Так, потерпілий  ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що був знайомий із ОСОБА_11 з 1998 року, винаймав в оренду один із магазинів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 . У 2005 році , вже після смерті ОСОБА_15 , він вирішив придбати магазин, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому звернувся з цього приводу до ОСОБА_8 . Той повідомив, що приміщення в оренді. Йому було відомо, що ОСОБА_16 не сплачує кошти за оренду приміщення. Після того був укладений у нотаріуса договір купівлі-продажу приміщення, цена договору - 460000грн. Також йому відомо про судові спори між ОСОБА_17 та синами померлої ОСОБА_18 . На теперішній час він не користується приміщенням по АДРЕСА_1 , яке він купив, по факту ОСОБА_16 користується і володіє зазначеним приміщенням. Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є син померлої ОСОБА_11 , був співвласником ОТВП «Ярмарх» разом з матір`ю, та працював бухгалтером на ТзОВ «Ярмарх», директором якого була його мати , він був обізнаним у всіх справах, якими займалася мати, з нею в нього були добрі стосунки. У 1999 році між ТзОВ «Ярмарх» та директором ПП «Бізнес» ОСОБА_6 був укладений договір оренди приміщення по АДРЕСА_1 . Мати декілька раз позичала гроші в ОСОБА_6 , однак гроші віддавала. Після смерті матері було прийнято рішення підняти вартість за договір оренди приміщення, після цього почалися сварки з ОСОБА_16 , спочатку він сказав, що погано йде бізнес , а потім почались спори в судах . Мати не мала наміру продавати приміщення, оскільки підприємство «Ярмарх» не було прибутковим, але не було і збитковим. Він вважає, що печатка на договорі купівлі-продажу підроблена . Кадик в судових засіданнях висував спочатку вимоги про повернення боргу по розписках, а потім, у 2005 році, він змінив підстави звернення до суду, став вимагати приміщення. На теперішній час приміщення продано іншим особам. Допитаний у якості свідка ОСОБА_19 суду пояснив , що із ОСОБА_11 був знайомий з 1973 року, вона була сусідкою , а він працював у службі по боротьбі з економічною злочинністю, у зв`язку із чим йому було відомо про те, що ОСОБА_11 працює директором ОТВП «Ярмарх», має два магазини. Вона повідомляла йому , що ОСОБА_6 не сплачує їй орендну плату, на що він радив їй звернутись до суду із позовом про звільнення приміщення. Також ОСОБА_11 повідомляла, що не має наміру продавати магазин . Тільки у 2005 році йому стало відомо про начебто укладений договір купівлі-продажу приміщення по АДРЕСА_1 . Вина обвинуваченого ОСОБА_6    підтверджується і іншими належними та допустими доказами, дослідженими судом, а саме -рапортом про виявлення кримінального правопорушення від 11.12.2014; -протоколом зборів учасників ТзОВ «ЯРМАРХ» від 15.10.1999р., згідно до якого погоджено укласти з ОСОБА_6 договір оренди майнового комплексу - магазину за адресою АДРЕСА_1 , площею 1041,9 м2; -висновком комісійної судово-почеркознавчої експертизи №2486 від  4.10.2004 року, згідно до якого рукописні тексти розписок від імені ОСОБА_11 від 14.11.2002р., 21.02.2003 року та в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу в графі «продавець» виконані не ОСОБА_11 ; - висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи №584 від 23.02.2005року , згідно до якого підпис від імені ОСОБА_11 у графі «Продавець» в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 4.11.1999 року, укладеному від імені ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , виконаний не ОСОБА_11 , а іншою особою; - висновком повторної судово-почеркознавчої експертизи №9191/06 від 17.11.2006 р., згідно до якого підпис від імені ОСОБА_11 у графі «Продавець» в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 4.11.1999 року, укладеному від імені ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , виконаний не ОСОБА_11 , а іншою особою; - висновком судово-технічної експертизи реквізитів документів та судово-технічної експертизи друкарських форм №204/235 від 02.02.2009, згідно до якого відтиск круглої печатки від імені ОТВП у формі ТзОВ „ЯРМАРХ", знаходиться у договорі про купівлі-продаж цілісного майнового комплексу(гарантійні зобов`язання), укладеному 04 листопада 1999 року між ОСОБА_11 , директором ОТВП у формі ТзОВ „ЯРМАРХ" та ОСОБА_6 , директором ПП „БІЗНЕС", нанесений не круглою печаткою ОТВП у формі ТзОВ „ЯРМАРХ", вільні зразки якої надані для дослідження, а іншою рельєфною еластичною (гумовою, толімерною) друкарською формою за допомогою водорозчинної увальної речовини типу штемпельної фарби чи чорнила; - висновком судово-технічної експертизи друкарських форм та судово-почеркознавчої експертизи №530/5331 від 23.02.2009 р.; -  висновком повторної судово-почеркознавчої експертизи №2288 від 18.03.2009р., згідно до якого підпис від імені ОСОБА_11 в договорі купівлі-продажу від 4.11.1999р. укладений від імені Мархевки виконаний не ОСОБА_11 , а іншою особою; -   висновком судово-технічної експертизи реквізитів документів та судово-технічної експертизи друкарських форм №731/732 від 09.06.2010 , згідно до якого відтиск круглої печатки ПП «Бізнес», який знаходиться в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1 від 4.11.1999 року нанесений в період вересня 2003року -листопада 2004р.; - оригіналом договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1 від 4.11.1999 року; - копією договору купівлі-продажу будівлі від 25.04.2005 р; - копіями витягів з Єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно; - інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якого власником приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) по АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 ; - копією позовної заяви у цивільній справі №5171/04 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 та інших про стягнення боргу.
Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №2-508/2007 заяву  ОСОБА_2 про перегляд рішення Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року за нововиявленими обставинами задоволено. Рішення Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року скасовано. Скаргу ОСОБА_2  задоволено. Рішення апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року, ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року скасовано, рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2007 року залишено у силі.
Постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року мотивована тим, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року у справі № 466/3141/15-к встановлено факт підроблення спірного договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, тому такі обставини доказуванню не підлягають. Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог  ОСОБА_6 , у зв`язку із підробленням спірного договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для ухвалення Львівським апеляційним судом постанови від 10.11.2020 року стало рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року у справ у справі №2-508/07, яким встановлено дійсність оспорюваного договору у даній справі.
Тому, дійсно, підставами для перегляду постанови Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року за нововиявленими обставинами слід вважати встановлений вироком вироком Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року у справі № 466/3141/15-к, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26.11.2020 року, факт підроблення договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року та скасування судового рішення,  апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 рок у справі №2-508/2007, що стало підставою для ухвалення постанови Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, яка підлягає перегляду.
Зважаючи на вказане, постанову Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року слід скасувати.
Відповідно до ч. 3 ст. 429 ЦПК України, за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може:
1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;
2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;
3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.
За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що 16.01.2022 року,  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подав до суду заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі.
В заяві просить заяви представників позивачів ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року – задовольнити. Постанову Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року – скасувати. Прийняти заяву представника позивачів ОСОБА_1 про відмову від позову. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року – визнати не чинним. Закрити провадження у справі.
Заява мотивована тим, що уже після звернення до Львівського апеляційного суду із заявами про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 10.11.2020 року по справі № 464/12837/13ц постановою Львівського апеляційного суду від 15.11.2021 року по справі № 464/11606/13ц (провадження № 88-ц/811/12/21) переглянуто за аналогічними нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Львівської області від 02.06.2014 року.За результатами перегляду за нововиявленими обставинами зазначене рішення Апеляційного суду Львівської області скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким залишено без змін рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04.03.2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 листопада 1999 року, укладеного між  ОСОБА_11 , директором ОТВП «Ярмарх» у формі ТзОВ та ОСОБА_6 , директором ПП «Бізнес». Отже, з 15.11.2021 року наявне таке, що набрало законної сили, рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 року, який є предметом позову у справі №464/12837/13ц.Крім того, 16 вересня 2022 року на підставі постанови Верховного Суду від 14.07.2021 року у справі №2-508/2007, яка є однією із заявлених підстав для перегляду за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 10.11.2020 року, державним реєстратором прийнято рішення про припинення права власності  ОСОБА_6  на спірне приміщення магазину, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , та внесено до ДРРПНМ відповідний запис, про що свідчить витяг з ДРРПНМ індексний номер 310058848 від 16.09.2022 року.Таким чином, станом на сьогодні права позивачів, які були порушені ОСОБА_6 внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, повністю відновлені, і позивачі втратили інтерес до справи № 464/12837/13ц, оскільки будь-яке рішення у цій справі не тягне за собою жодних додаткових юридичних наслідків з урахуванням наведених вище обставин. Вказує, що правові наслідки прийняття судом відмови від позову та закриття з цієї підстави провадження у справі позивачам відомі та зрозумілі.
Відповідно до ст. 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони – укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає не чинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Також, окрім цього, згідно п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
Зважаючи на те, що даною постановою, постанову Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року скасовано, однак суд по суті позови не вирішує у зв`язку із надходженням заяви про відмову від позову, підстав для неприйняття такої відмови судом апеляційної інстанції, – не встановлено.
Зважаючи на вказане, а саме те, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_1 відмовилися від своїх позовів та просили рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року визнати не чинним та провадження у справі закрити, усвідомлюючи наслідки такої своєї процесуальної дії та свідомо, вільно, бажаючи настання таких, з посиланням на норми закону якими регулюється така процесуальна дія; не встановлення підстав для неприйняття такої відмови від позовів судом апеляційної інстанції, – колегія суддів вважає, що відмову позивачів від позовів слід прийняти та відповідно оскаржуване судове рішення визнати не чинним із закриттям провадження у справі.
Що стосується апеляційної скарги  ОСОБА_6 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року, то така підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 158, 259-261, 353 ЦПК України задовольняючи клопотання про скасування заходів забезпечення позову, виходив з того, що ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 21.03.2012 у справі №1319/3318/2012 задоволено заяву  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_20  та ОСОБА_3  про забезпечення позову, вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення будівлі магазину літ.А1 загальною площею 1 041,9 кв.м, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , а також шляхом заборони  ОСОБА_6 та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, реєстрацію чи перереєстрацію права власності на нежитлове приміщення будівлі магазину літ.А1 загальною площею 1 041,9 кв.м, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.11.2013, касаційну скаргу  ОСОБА_2  задоволено, рішення Сихівського районного суду м.Львова у справі №1319/3318/2012 від 28.09.2012 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25.02.2013 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.Після надходження даної цивільної справи до Сихівського районного суду м.Львова, такій присвоєно номер 464/12837/13-ц.Відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22.06.2018 визнано поважними причини пропущення ОСОБА_2  позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позов ОСОБА_2  задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою  АДРЕСА_1 . Визнано поважними причини пропущення  ОСОБА_3  позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позов ОСОБА_3  задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою  АДРЕСА_1 . Визнано поважними причини пропущення  ОСОБА_4  позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позов ОСОБА_4  задоволеног та визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою  АДРЕСА_1 . Окрім цього, позов ОСОБА_5  задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою  АДРЕСА_1 . Також вирішено питання судових витрат.Постановою Львівського апеляційного суду від 10.11.2020, вказане вище рішення Сихівського районного суду м.Львова скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3 до  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа  ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та у задоволенні позову ОСОБА_5  до ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи:  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу – відмовлено.Відповідно до ухвали Верховного Суду від 25.01.2022 закрито касаційне провадження у даній справі у зв`язку з відмовою представника ОСОБА_5 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та  ОСОБА_4  – адвоката Мартиневича О.А. від касаційної скарги.Суд виходив з того, що  з урахуванням повної відмови у задоволенні позовів у даній справі, а також того, що судом при ухваленні судового рішення, яке набрало законної сили, питання заходів забезпечення позову вирішене не було, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання позивачів  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та  ОСОБА_4  та скасувати заходи забезпечення позову.
З матеріалів справи вбачається, що позивачі  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та  ОСОБА_4 звернулись в суд із клопотанням, у якому просили скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 21.03.2012 у справі №464/12837/13-ц, яка на той час мала №1319/3318/2012, у вигляді накладення арешту на нежитлове приміщення будівлі магазину літ.А1 загальною площею 1 041,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також шляхом заборони ОСОБА_6 та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, реєстрацію чи перереєстрацію права власності на нежитлове приміщення будівлі магазину літ.А1 загальною площею 1 041,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вказаної заяви покликалися на те, що у провадженні Сихівського районного суду м.Львова перебувала цивільна справа за позовом  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу. У даній справі є такою, що набрала законної сили постанова Львівського апеляційного суду від 10.11.2020, якою скасовано рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22.06.2018 про задоволення позову, і прийнято рішення по суті позовних вимог, а саме в задоволенні позовів відмовлено. Вперше у цій справі позов було подано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 2012 році і на той час справі було присвоєно номер 1319/3318/2012. Ухвалою від 21.03.2012, постановленою у межах розгляду вказаної справи, застосовано вказані заходи забезпечення позову. Оскільки рішення у даній справі набрало законної сили, а питання щодо скасування заходів забезпечення позову не вирішено, просили клопотання задовольнити.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.
Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.
Відповідно до змісту п. 2.3.44. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 року із змінами і доповненнями, раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) передаються також заяви про забезпечення позову, доказів.
Відповідно до вказаних норм, заява про скасування заходів забезпечення позову  повинна передаватись для розгляду судді-доповідачу, яким було проведено розгляд справи, без здійснення автоматизованого розподілу.
До певної міри інші положення у «Засадах використання автоматизованої системи документообігу Сихівського районного суду м.Львова» (п. 2.6 Засад) не можуть собою замінити пряму норму закону та вказаний документ, який розроблений на виконання вимог і згаданого Положення не може суперечити ні згаданому положенню, ані прямій нормі закону. Відповідно положення, які вимогам закону та згаданого положення не відповідають застосовуватись не можуть зважаючи на вищість згаданих нормативно-правових актів, які у випадку суперечності підлягають застосуванню.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з протоколу автоматичного розподілу судової справи від 24.10.2022 року, заява про скасування заходів забезпечення позову була передана судді Сихівського районного суду м.Львова Теслюку Д.Ю.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що справа перебувала в проваджені іншої головуючої-судді (судді Сихівського районного суду м.Львова Чорної С.З.) та нею і було постановлене рішення у даній справі.
Згідно п.1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.
Враховуючи вказане, визначення судді для розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову, а відповідно як наслідок і її розгляд та постановлене за наслідками розгляду судове рішення не слід вважати такими, що здійснені у відповідності до вимог закону та повноважним складом суду.
Тому, оскаржувану ухвалу слід скасувати з постановленням нової ухвали по суті вимог заяви про скасування заходів забезпечення позову.
       З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 21.03.2012 у справі №1319/3318/2012 задоволено заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_20 та ОСОБА_3 про забезпечення позову, вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення будівлі магазину літ.А1 загальною площею 1 041,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також шляхом заборони ОСОБА_6 та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, реєстрацію чи перереєстрацію права власності на нежитлове приміщення будівлі магазину літ.А1 загальною площею 1 041,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.11.2013, касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Сихівського районного суду м.Львова у справі №1319/3318/2012 від 28.09.2012 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25.02.2013 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Після надходження даної цивільної справи до Сихівського районного суду м.Львова, такій присвоєно номер 464/12837/13-ц.
Відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22.06.2018 визнано поважними причини пропущення ОСОБА_2 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позов ОСОБА_2 задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_3 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позов ОСОБА_3 задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_4 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позов ОСОБА_4 задоволеног та визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Окрім цього, позов ОСОБА_5 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Також вирішено питання судових витрат.
Постановою Львівського апеляційного суду від 10.11.2020, вказане вище рішення Сихівського районного суду м.Львова скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу – відмовлено.
Відповідно до ухвали Верховного Суду від 25.01.2022 закрито касаційне провадження у даній справі у зв`язку з відмовою представника ОСОБА_5 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та  ОСОБА_4 – адвоката Мартиневича О.А. від касаційної скарги.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.158 ЦПК України,  суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. У разі надання відповідачем до суду документа, що підтверджує здійснене ним забезпечення позову відповідно до частини четвертої статті 156 цього Кодексу, відповідне клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, розглядається судом не пізніше наступного дня після надання вказаного документа. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову. Грошові кошти, внесені відповідачем (іншою особою) на рахунок суду з метою забезпечення позову відповідно до частини четвертої статті 156 цього Кодексу, підлягають поверненню відповідачу (іншій особі), який здійснив таке забезпечення, протягом п`яти днів з дня набрання законної сили рішенням суду про повну відмову в позові або ухвалою суду про залишення позову без розгляду або закриття провадження. Заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі:
1) неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу;
2) повернення позовної заяви;
3) відмови у відкритті провадження у справі.
Заходи забезпечення позову, вжиті судом у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, скасовуються у разі відмови у розгляді такої справи або припинення її розгляду міжнародним комерційним арбітражем, третейським судом, ухвалення ними рішення про відмову в задоволенні позову, припинення участі або невчинення особою, за заявою якої забезпечено позов, дій щодо участі в арбітражному, третейському розгляді, або з інших підстав, що свідчать про втрату необхідності у забезпеченні такого позову.
Вказані норми закону вказують на те, що заходи забезпечення вживаються на будь-якій стадії розгляду справи на захист інтересів позивача від потенційно можливого їх порушення у випадку утруднення виконання чи невиконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Відповідно у даному випадку колегія суддів зважає на те, що такі заходи у даній справі вживалися для забезпечення позову та сам позивач (самі позивачі) вправі у будь-який час заявити про скасування таких заходів, зважаючи на те, що такими забезпечено саме його (їх) інтереси на випадок утруднення виконання чи неможливості виконання потенційного рішення про задоволення позову.
Крім цього, слід вказати і про те, що скасування заходів забезпечення позову, які вжиті за заявою позивачів, саме в їх інтересах є в даному випадку прерогативою самих позивачів та вжиті на захист їх інтересів, а не відповідача чи будь-яки інших осіб, про що йшлося.
Зважаючи на вказане, а саме право виключно позивачів, в інтересах яких було вжито заходи забезпечення, розпоряджатися такими заходами та впливати на подальші наслідки, які можуть виникнути у випадку скасування таких заходів, а також те, що даною постановою заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року скасовано, відмову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі їх представника ОСОБА_1 від позовів прийнято, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року визнано не чинним та провадження у справі – закрито, колегія суддів вважає клопотання  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позовуобґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.
Зважаючи на вказане, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу ж суду першої інстанції слід скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову слід задовольнити.
Керуючись ст.ст. 423-429, 364, 367, 368, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року – задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року – скасувати.
Відмову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі їх представника ОСОБА_1 від позовів – прийняти. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року – визнати не чинним.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу – закрити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 – задовольнити частково.
Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року - скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову – задовольнити.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 21.03.2012 рокуу справі №1319/3318/2012 у вигляді накладення арешту на нежитлове приміщення будівлі магазину літ.А1 загальною площею 1 041,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також шляхом заборони ОСОБА_6 та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, реєстрацію чи перереєстрацію права власності на нежитлове приміщення будівлі магазину літ.А1 загальною площею 1 041,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 січня 2023 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик

Судді:                                                                         Ю.Р. Мікуш 

                                                                                 М.М. Шандра