Дата документу 31.01.2023 Справа № 314/5291/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 314/5291/21         Головуючий у І інстанції: Свідунович Н.М.
Провадження № 22-ц/807/431/23         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Ільїній Г.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування.
В обґрунтування позову зазначала, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_2 . До складу спадкового майна входить житловий будинок АДРЕСА_1 , який ОСОБА_2 , у свій час, успадкував за заповітом, посвідченим секретарем Михайлівської сільської ради народних депутатів Вільнянського району Запорізької області 03 травня 1993 року № 105, від своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Їй будинок належав на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок № 234 від 20 червня 1991 року, виданого на підставі рішення виконкому Вільнянської райради від 13 грудня 1990 року № 228. Після смерті матері чоловік позивача - ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини до Вільнянської державної нотаріальної контори після спливу 6-місячного строку, встановленого законом, але фактично прийняв спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 року), вступивши у володіння та користування будинком, речами домашнього вжитку, ощадними книжками. Зокрема, він сплачував комунальні платежі, користувався земельною ділянкою. Спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведено Вільнянською державною нотаріальною конторою за № 381 за 1998 рік, однак свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері ОСОБА_2 не отримав. 
У встановлений законом строк ОСОБА_1 , як спадкоємиця за законом першої черги, звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріально округу Запорізької області Вовк І.І. із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_2 . В подальшому вона звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , однак постановою приватного нотаріуса від 06 вересня 2021 року № 1576/02-31 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на день смерті ОСОБА_3 , призначений нею спадкоємець ОСОБА_2 не був зареєстрований та не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області і не подав заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 549 ЦК УРСР (1963 року), а також не надано документів, які б підтверджували фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном ОСОБА_2 . Таким чином, на думку приватного нотаріуса, ОСОБА_2 вважається таким спадкоємцем, що спадщину не прийняв після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері - ОСОБА_3 . 
На підставі означених обставин, позивач просила суд встановити факт прийняття ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщини, що відкрилася після смерті його матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, а також просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , як за спадкоємицею першої черги після смерті чоловіка - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не переоформив своїх спадкових прав.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2022 року позов задоволено. Встановлено факт прийняття ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, спадщини, що відкрилася після смерті його матері - ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном. 
Визнано за ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з Михайлівської сільської ради на користь держави судовий збір у розмірі 2525,37 грн.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області(далі - Михайлівська сільська рада) подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги Михайлівська сільська рада зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог, адже позивач не надала суду належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 прийняв спадщину у шестимісячний строк, визначений ст. 549 ЦК УРСР (1963 року). 
На думку скаржниці, неправомірне рішення суду першої інстанції позбавляє Михайлівську сільську раду права на подання заяви про визнання спадщини відумерлою у порядку ст. 1277 ЦК України.
Крім того, скаржник зазначає, що на теперішній час у зазначеному житловому будинку проживає родина із числа внутрішньо переміщених осіб, так як іншого придатного до проживання житла Михайлівська сільська рада не має.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Луньової Л.В. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2022 року – залишити без змін.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Луньова Л.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2022 року – залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.216-219), своїх представників до суду не направили. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, позивача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.
Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає повною мірою.
Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області помер ОСОБА_2 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 02 лютого 2021 року Вільнянським РВДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 8). 
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. 
Заповітів ОСОБА_2 не залишив, тому спадкування спадщини, яка відкрилась після його смерті, має здійснюватися за законом.
ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 26 квітня 1980 Комунарським ВРАЦС (а.с. 9).
У встановлений законом 6-місячний строк дружина померлого звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця - ОСОБА_2 , що підтверджено відповідною заявою у фотокопії спадкової справи № 15/2021, яка відкрилась після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 85, зворот).
Інших спадкоємців протягом встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини, а також на час розгляду справи встановлено не було.
В подальшому ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо належного померлому житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с. 113), однак постановою нотаріуса від 06 вересня 2021 № 1576/02-31 (а.с. 16) їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. В обґрунтування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватний нотаріус зазначав, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 . На день смерті ОСОБА_3 призначений нею спадкоємець - ОСОБА_2 не був зареєстрований та не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, і не подав заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 549 ЦК УРСР (1963 року), а також не надано документів, які б підтверджували фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном ОСОБА_2 . Таким чином, він вважається таким спадкоємцем, що спадщину не прийняв після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері - ОСОБА_3 .
Житловий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , що підтверджено копією свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 20 червня 1991 року, виданого на підставі рішення виконкому Вільнянської райради від 13 грудня 1990 року № 228 та технічним паспортом (а.с. 11-15). 
Згідно із заповітом, посвідченим 03 травня 1993 року секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради народних депутатів, зареєстрованим в реєстрі за № 105, спадкодавець ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось та усе, що буде належати на день її смерті, ОСОБА_2 (а.с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла в с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 20 квітня 1998 року Михайлівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області (а.с. 7).
Норми, які врегульовують правовідносини, що виникають у зв`язку із спадкуванням містяться у книзі шостій "Спадкове право" Цивільного кодекс України, який набрав чинності 01 січня 2004 року.
У пункті 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
На час відкриття спадщини після смерті  ОСОБА_3 – матері чоловіка позивача - ОСОБА_2 спадкові відносини були врегульовані відповідними норми Цивільного кодексу УРСР (1963 року).
За правилами ст. 529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.
Згідно зі ст. 553 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.
Статтею 561 ЦК УРСР (1963 року) було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.
Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 560 ЦК УРСР (1963 року) є правом, а не обов`язком спадкоємця.
Разом з тим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР (1963 року) його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини.
Так, згідно з положенням ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:                        
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;       
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 369/6884/18, зазначені в ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Аналіз змісту ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) дає підстави для висновку, що діями, які свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ спадкоємця в управління або володіння спадковим майном; подання заяви про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід розуміти різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Як зазначено в п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.
З показань свідка ОСОБА_4 суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 одразу після смерті матері переїхав на постійне проживання у будинок матері за адресою: АДРЕСА_1 , де і помер у 2021 році, що узгоджується з відомостями, зазначеними у свідоцтві про смерть, за яким місцем смерті ОСОБА_2 є с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області. 
Суд першої інстанції встановив, з чим погоджується і колегія суддів, що факт володіння та користування ОСОБА_2 спадковим майном після смерті матері ОСОБА_3 належними чином підтверджена також наявними у матеріалах справи копіями договорів: про користування електричною енергією від 07 листопада 2005 року № 0809314, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ "Запоріжжяобленерго" (а.с. 21-22); про надання комунальних послуг мешканцям території Михайлівської сільської ради від 29 травня 2005 року № 495, укладеним між ОСОБА_2 та КП "Облсількомунгосп" (а.с. 23-24); про надання послуг з газопостачання від 26 липня 2006 року № 20055, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ «Запоріжгаз» в особі Вільнянського управління по газопостачанню та газифікації (а.с. 26-29), а також копіями актів: Вільнянського управління газового господарства від 02 травня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 про встановлення пломби газового обладнання (а.с. 25), Вільнянського РЕМ від 17 січня 2002 року, адресованого ОСОБА_2 , щодо заборгованості за спожиту електроенергію (а.с. 25). Зі змісту вказаних документів вбачається, що їх предметом є надання та споживання комунальних послуг об`єкту нерухомого майна, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , що, в свою чергу, підтверджує факт користування померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2  спадковим майном після смерті матері - ОСОБА_3 .  
Крім того, суд першої інстанції встановив, що у ОСОБА_2 після смерті матері була наявна ощадна книжка з рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_3 , за якою 09 листопада 2000 року ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 150 грн. (а.с. 18-20).
З огляду на те, що після смерті ОСОБА_3 у 1998 році нотаріус Вільнянської державної нотаріальної контори завів спадкову справу та не виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини з пропуском 6-місячного строку не заслуговують на увагу, адже ОСОБА_2 вчиняв певні дії з метою оформлення спадщини, користувався спадковим майном, сплачував вартість комунальних послуг, тощо.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_2 тільки у 2000 році отримав кошти з ощадної книжки померлої матері – ОСОБА_3 , тобто, з пропуском 6-місячного строку, є необґрунтованими, адже доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном, відповідно до положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, що діяла на час відкриття спадщини, може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки, а не факт отримання з неї коштів.
Посилання скаржника на те, що копії договорів, які позивач визначила як доказ на обґрунтування своїх позовних вимог, укладених ОСОБА_2 з установами, що надавали комунальні послуги за адресою розташування спадкового майна, укладені вже після спливу 6-місячного строку для прийняття спадщини, а тому не можуть бути доказом вступу в управління чи володіння ОСОБА_2 спадковим майном не заслуговують на увагу, адже час укладання цих договорів є наслідком постанови НКРЕ № 910 від 17 жовтня 2005 року про зміни до Типового договору на користування електричною енергією та постанови КМУ № 938 від 05 липня 2006 року про затвердження Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, що свідчить про те, що ОСОБА_2 мав старі договори, укладені з його матір`ю, і уклав нові як спадкоємець та користувач спадкового майна.
Враховуючи факт наявності двох спадкових справ: заведеної Вільнянською державною нотаріальною конторою № 384 у 1998 році після смерті ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 та № 15/2021, заведеної приватним нотаріусом Вовк І.І. після смерті ОСОБА_2 за заявою позивача ОСОБА_1 та факт проживання в будинку частого ОСОБА_5 до 2021 року, підтверджений наданими суду договорами та актами комунальних служб, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суду позбавило скаржника можливості у порядку ст. 1277 ЦК України подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою після спливу одного року після відкриття спадщини колегія суддів не приймає, оскільки на сьогоднішній день з 1998 року жодних дій для реалізації процедури у порядку ст. 1277 ЦК України, скаржник не здійснював.
Надані до апеляційної скарги довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб та заселення їх до житлового будинку АДРЕСА_1 не містять інформації щодо предмету доказування, та відповідно до ч. 1 ст. 70 ЦПК України, не є належними доказами, та враховуючи положення ч. 3 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд не приймає. 
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області  – залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 08 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: