ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3073/23 Справа № 199/7009/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді  – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права користування квартирою, –

                                                        В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права користування квартирою.
В обґрунтування позову посилався на те, що двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 по договору найму займали його мати – ОСОБА_2 та її чоловік – ОСОБА_3 . 26 жовтня 2004 року їм був виданий ордер на вселення до цієї квартири.
На ОСОБА_3 був відкритий особовий рахунок для сплати комунальних платежів. Мати позивача була вказана в ордері як член сім`ї ОСОБА_3 . Квартиру АДРЕСА_1 мати позивача та її чоловік отримали у зв`язку зі зносом їх власного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
26 серпня 2020 року загинула мати позивача. З чоловіком матері ОСОБА_3 позивач був в хороших стосунках та за життя матері часто приходив до них та надавав як грошову, так і фізичну допомогу.
Оскільки після смерті матері її чоловік залишився один, то на прохання останнього позивач в середині вересня 2020 року заселився в спірну квартиру та почав з ним спільно проживати, у зв`язку з чим в них склалися відношення членів однієї сім`ї, а саме вони вкладали спільні кошти в придбання продуктів харчування, одягу, як для позивача так і для ОСОБА_3 , спільно сплачували комунальні послуги та здійснювали ремонт в квартирі.
Позивач зазначав, що він та ОСОБА_3 декілька разів зверталися до житлових органів в усному порядку з приводу його реєстрації у спірному житловому приміщенні, проте їм відмовляли, пояснюючи, що така реєстрація можлива лише, якщо ОСОБА_3 буде власником квартири.
24 листопада 2020 року ОСОБА_3 надав довіреність, якою уповноважив позивача на збір документів для здійснення приватизації спірної квартири від його імені.
Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та не встиг здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
З часу вселення в квартиру, позивач проживає там постійно і користується як член сім`ї жилим приміщенням, бере участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, та виконує інші зобов`язання, що випливають із договору найму жилого приміщення.
Позивач посилався на те, що він постійно проживав в квартирі АДРЕСА_1 разом з основним наймачем ОСОБА_3 та вів з ним спільне господарство, у зв`язку з чим на його думку набув право користування цією квартирою.
Позивач звертався до Дніпровської міської ради з питанням про зміну умов договору найму спірної квартири та переоформлення з померлого ОСОБА_3 на нього особового рахунку, однак в усному порядку йому було роз`яснено, що ті документи які в нього є, не достатні для змін умов договору найму та рекомендували звернутися до суду.
Ураховуючи викладене, позивач заявив вимогу про визнання за ним права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявив вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що позивач на підставі закону набув право користування спірним житловим приміщенням після смерті наймача ОСОБА_3 , оскільки спільно проживав з квартиронаймачем. Поза увагою суду залишились обставини з приводу того, що вони вели спільне господарство, спільно сплачували комунальні послуги та здійснювали ремонт в квартирі, на підтвердження чого надав квитанції.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 по договору найму займали ОСОБА_2 та її чоловік – ОСОБА_3 . 26 жовтня 2004 року їм виданий ордер на одержання цієї квартири.

На ОСОБА_3 був відкритий особовий рахунок для сплати комунальних платежів. ОСОБА_2 була вказана в ордері як член сім`ї ОСОБА_3 . Квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у зв`язку зі зннесенням їх власного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

26 серпня 2020 року загинула ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який за час життя не реалізував право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначав, що він є сином ОСОБА_2 та після її смерті проживав однією сім`єю з її чоловіком ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надав до суду наступні документи: копію ордеру на жиле приміщення № 03117 від 26 жовтня 2004 року, копію свідоцтва про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , копію паспорту та РНОКПП на ім`я ОСОБА_1 , копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , копію пенсійного посвідчення ОСОБА_3 , копію паспорту ОСОБА_2 , копію паспорту ОСОБА_3 , копію довіреності від ОСОБА_3 , якою уповноважено ОСОБА_1 представляти його інтереси пов`язані з приватизацією та реєстрацією на ім`я ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, яким позивач обґрунтовував позовні вимоги, які є обов`язковими для встановлення дотримання порядку при вселенні до спірної квартири, також позивачем не надано доказів на підтвердження проживання однією сім`єю. Крім того, суд прийшов до висновку, що за позивачем не може бути визнано право користування спірною квартирою, оскільки останній зберігає місце постійного проживання в будинку АДРЕСА_3 , який належить позивачу на праві приватної власності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім’ю складають особи, які спільно проживають, пов’язані спільним побутом, мають взаємні права та обов’язки.

У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім’ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв’язках. Обов’язковою умовою для визнання їх членами сім’ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах, на утримання житла, його ремонт.

Обов’язковою умовою для визнання осіб членами сім’ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Проте, ОСОБА_1 не надано жодних належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження факту проживання із ОСОБА_3 однією сім’єю, зокрема не надано доказів ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Надані позивачем до апеляційної скарги товарний чек в підтвердження здійснення ним протягом 2021 року ремонту в спірній квартирі та квитанції про придбання товарів і речей для спільного користування, судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки не підтверджують факт ведення із ОСОБА_3 спільного господарства, участь у витратах на утримання саме спірної квартири, її ремонт.

Також позивачем не надано доказів постійного проживання в спірній квартирі АДРЕСА_1 .

Натомість, згідно паспортних даних позивача, останній з 24 липня 2003 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження звернення до Дніпровської міської ради та відмови останньої у зміні умов договору найму спірної квартири, в підтвердження порушення його прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім’ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов’язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім’ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім’ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім’ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім’ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім’ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім’ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності належить 1/1 частина домоволодіння АДРЕСА_3 , в якому позивач зареєстрований з 24 липня 2003 року, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті.

За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_3 , в якому він і зареєстрований, а у зв’язку з тимчасовим користуванням спірною квартирою, наймачем якої були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в останнього не виникло самостійного права користування спірним житлом.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року у справі № 127/26104/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 643/3624/16.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 “Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України” роз`яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановивши характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту його вселення у спірне приміщення за життя її матері та наймача цього житла ОСОБА_3 та постійного проживання з останнім, а також того, що зазначена квартира була постійним місцем його проживання.

Тож посилання позивача на те, що він вселився у спірну квартиру як член сім`ї наймача, оскільки спільно проживав з ОСОБА_3 , вони вкладали спільні кошти в придбання продуктів харчування, одягу, спільно сплачували комунальні послуги та здійснювали ремонт в квартирі, внаслідок чого набув право користування цією квартирою, є безпідставними.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач вселився в спірну квартиру як член сім`ї ОСОБА_3 , та за наявності на це згоди ОСОБА_3 , відповідно позивач не набув право користування спірною квартирою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності – достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, повно і правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, –

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року– залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 березня 2023 року.

Судді: