Номер провадження: 22-ц/813/7215/22 
Справа № 947/36575/21
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,
за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини та інфляційних втрат, 3% річних та інфляційних втрат з сум аліментів на утримання дружини та додаткових витрат на дитину, -

                                         В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який уточнювала, посилаючись на те, що у неї з відповідачем є спільна дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У грудні 2018 року шлюб з відповідачем розірвано, син проживає разом з нею. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28.05.2021 року, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 15 000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.08.2018 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на сина у розмірі 38 613,91 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на її – дружини, утримання, у розмірі 5 000 грн. щомісячно, з дня звернення до суду, тобто з 07.08.2018 року до досягнення сином трьохрічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За наведеним рішенням відкрито виконавче провадження, однак відповідач ухиляється від сплати аліментів та додаткових витрат на дитину. Відповідач за фахом є моряком, неодноразово ходить в рейси, однак приховує свій заробіток, надавши в виконавчу службу підроблену довідку про свої доходи.
Позивачка зазначає, що їх спільний син потребує постійного медичного нагляду, обстеження та лікування, дитина перебуває на повному її утриманні, однак позивач не може належним чином забезпечити сина, оскільки знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за сином до досягнення ним шестирічного віку.
У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду, позивачка просила (а.с.141-144 т.1) стягнути з нього на свою користь:
- неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на дитину за період з 07.08.2018 року по 01.08.2021 року у розмірі 488 365,77 грн. та інфляційні втрати за прострочення сплати аліментів за період з 07.08.2018 року по 01.08.2021 року у розмірі 38 962,61 грн.;
- суму 3% річних у розмірі 1 483,08 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 3 907,72 грн. за прострочення сплати додаткових витрат на дитину; 
- суму 3% річних у розмірі 3 330,95 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 4 765,03 грн. за прострочення сплати аліментів на дружину.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в сумі 13950 грн., 3% річних та інфляційні втрати з суми додаткових витрат на утримання дитини – 315 грн. 86 коп., 3% річних та інфляційні втрати з суми аліментів на дружину – 926 грн. 81 коп. В іншій частині позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2022 року скасувати у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання, призначене на 15.11.2022 року на 15.30 годину, не з`явилися. 
Від представника ОСОБА_1 адвоката Ботвінцева Анатолія Миколайовича надійшла заява про розгляд справи в режимі відео-конференції, яка ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.12.2022 року залишена без задоволення, у зв`язку з ненаданням представником доказів про направлення копії заяви про призначення відео-конференції іншим учасникам справи. Ухвала Одеського апеляційного суду від 16.12.2022 року доставлена 19.12.2022 року до електронного кабінету ОСОБА_1 в підсистемі «Електронний суд», а також 19.12.2022 року доставлена до електронної скриньки адвоката апелянта - Ботвінцева А.М., з якої було надіслано до суду заяву про призначення відео-конференції. 
Клопотання про відкладення розгляду справи від ОСОБА_1 та її представника до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідач  ОСОБА_2 про причини неявки суду не повідомив, заяв про неможливість прийняття участі у розгляді справи в режимі відео-конференції або про відкладення розгляду справи до суду не подавав.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки поважність причин неявки судом апеляційної інстанції не встановлена, приймаючи до уваги, що апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а відповідач – у відзиві на апеляційну скаргу, а також, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, колегія суддів вважає, що спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Отже, розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наведених в цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Проте, у повній мірі всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи позов частково, стягуючи з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в сумі 13950 грн., 3% річних та інфляційні втрати з суми додаткових витрат на утримання дитини – 315 грн. 86 коп., 3% річних та інфляційні втрати з суми аліментів на дружину – 926 грн. 81 коп. та залишаючи позов в решті вимог без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що:
-з серпня 2018 року між сторонами існував судовий спір щодо розміру аліментів на утримання дитини, який вирішений судом ухваленням відповідного рішення, яке вступило в законну силу 28.05.2021 року і яким з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 15 000 грн. щомісячно з часу звернення з позовом до суду, але вина відповідача, який до вирішення спору щодо розміру стягнення аліментів сплачував на утримання дитини щомісячно 2 000 грн., у простроченні сплати аліментів, виходячи з розміру 15 000 грн. щомісячно, з 07.08.2018 року по 28.05.2021 року, тобто під час невирішеного судового спору - відсутня;
-рішення суду, яким ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити додаткові витрати на утримання дитини в сумі 38 613,91 грн. одноразово, набрало чинності 28.05.2021 року, відповідач сплатив додаткові витрати на дитину 30.07.2021 року, тому прострочення настало з 29.05.2021 року по 30.07.2021 року і складається з 315,86 грн., в тому числі 115,92 грн. – інфляційні втрати, 199,94 грн. – 3% річних;
-за рішенням суду, яке вступило в законну силу 28.05.2021 року, ОСОБА_2 зобов`язаний був сплачувати аліменти на утримання дружини з 08.07.2018 року до досягнення дитиною трирічного віку – до ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 5 000 грн. щомісяця, і на час вирішення спору щодо розміру аліментів на дружину до досягнення дитиною 3-річного віку заборгованість сумарно склала 113 032,26 грн. Зазначені грошові кошти на рахунок виконавчої служби відповідач вніс 30.07.2021 року. Відповідно за період з 29.05.2021 року по 30.07.2021 року відповідач зобов`язаний сплатити позивачу 3% річних від вказаної суми, що складає 586,68 грн. та інфляційні втрати в розмірі 340,13 грн., а загалом 926,81 грн.
Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2014 року по 2018 рік, від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає з матір`ю;
- рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28.05.2021 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково і з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 15 000 грн. щомісяця, починаючи з 07.08.2018 року і до досягнення дитиною повноліття; одноразово стягнуті додаткові витрати на утримання дитини в сумі 38 613,91 грн.; стягнуті аліменти на утримання дружини в сумі 5 000 грн. щомісяця до досягнення дитиною 3-річного віку, починаючи з 07.08.2018 року до 24.06.2020 року;
- після набрання рішенням чинності 28.05.2021 року ОСОБА_1 отримала виконавчі листи і пред`явила їх для примусового виконання до виконавчої служби;
- 08.07.2021 року постановами виконавця відкриті виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів № 520/10072/18;
- 30.07.2021 року ОСОБА_2 вніс грошові кошти на рахунок виконавчої служби з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документу, які у повному обсязі погасили аліменти на утримання дитини з 07.08.2018 року по 01.08.2021 року, додаткові витрати на утримання дитини в сумі 38 613,91 грн., аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною 3-річного віку в сумі 113 032,26 грн. Вищевикладені обставини сторонами визнаються у повному обсязі.
ОСОБА_1 доводить, що відповідач зобов`язаний сплатити на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, інфляційні втрати як на суму аліментів, так і на суму додаткових витрат на дитину і аліментів на дружину та 3% річних за прострочення сплати аліментів на дружину і додаткових витрат на дитину з 07.08.2018 року по день фактичного внесення грошових коштів. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалась на положення ч. 1 ст. 196 СК України і положення ст. 625 ЦК України.
Представник відповідача, виходячи із встановлених у справі обставин і наявності тривалого судового спору, заперечував наявність вини відповідача у виникненні заборгованості як по сплаті аліментів, так і по сплаті додаткових витрат на дитину і аліментів на дружину.
Колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.
Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що з серпня 2018 року між сторонами існував судовий спір щодо розміру аліментів на утримання дитини, який вирішений судом ухваленням відповідного рішення, яке вступило в законну силу 28.05.2021 року і яким з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 15 000 грн. щомісячно з часу звернення з позовом до суду, але вина відповідача, який до вирішення спору щодо розміру стягнення аліментів сплачував на утримання дитини щомісячно 2 000 грн., у простроченні сплати аліментів, виходячи з розміру 15 000 грн. щомісячно з 07.08.2018 року по 28.05.2021 року, тобто під час невирішеного судового спору – відсутня.
Колегія суддів оглянула витребувані матеріали цивільної справи № 520/10072/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Так, цивільна справа № 520/10072/18 розглядалась судом першої інстанції з серпня 2018 року до 04.11.2020 року. 
Зі змісту заявленого позову вбачається, що ОСОБА_5 просила стягнути на утримання неповнолітньої дитини аліменти у розмірі 20 000 грн. щомісячно, в той час, як відповідач заперечував проти такого розміру аліментів і згідно з поданим відзивом на позовну заяву був згодний сплачувати на утримання неповнолітньої дитини не більше 2 500 грн. щомісячно. 
Тривалість розгляду справи обумовлена значним обсягом витребувань доказів за клопотанням сторони позивача, в тому числі і через міжнародне судове доручення про правову допомогу щодо витребування відомостей від іноземного суб`єкта господарювання, який розташований у Сінгапурі.
Після ухвалення судом рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 15 000 грн. щомісячно, на утримання дружини до досягнення дитиною 3-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 – 5 000 грн. щомісячно, а також додаткових витрат на дитину одноразово в сумі 38 613,91 грн., обидві сторони – і позивач, і відповідач, будучи не згодними з рішенням суду, подали апеляційні скарги, які постановою Одеського апеляційного суду від 28.05.2021 року залишені без задоволення, а само рішення суду – без змін.
При таких обставинах та приймаючи до уваги, що в судовому порядку не встановлена недобросовісність відповідача при користуванні своїми процесуальними правами під час розгляду цивільної справи № 520/10072/18 і тривалість її розгляду не обумовлена зловживаннями з боку відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність вини відповідача у заборгованості по аліментам, яка виникла саме за час невирішеного між сторонами судового спору щодо розміру аліментів, до набуття рішенням суду законної сили.
При цьому розмір аліментів який був визначений судом відрізняється і від того розміру аліментів, який прагнула стягнути з відповідача позивач, і розміру, який пропонував до сплати і сплачував фактично до вирішення спору по суті сам відповідач.
При таких обставинах, суд дійшов до правильного і обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову про стягнення пені по аліментам з часу набуття рішенням законної сили і до дня фактичного погашення відповідачем заборгованості у повному обсязі, тобто з 29.05.2021 року до 30.07.2021 року, виходячи з визначеного судом розміру 15 000 грн. на місяць: 15 000 грн. х 1% х 3 дні + 15 000 х 1% х 60 днів + 15 000 х1% х 30 днів = 13950 грн.
Крім того, позивачем, виходячи зі змісту ст. 625 ЦК України, заявлено вимогу про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на неповнолітню дитину, аліментів на дружину та додаткових витрат на дитину.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, – за наявності прямої вказівки про це в законі.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
У справі, яка переглядається, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року, яке набрало законної сили 28 травня 2021 року, у справі № 520/10072/18 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини в розмірі 15 000 грн. щомісячно з 07.08.2018 року і до досягнення дитиною повноліття; одноразово стягнуті додаткові витрати на утримання дитини в сумі 38 613,91 грн.; стягнуті аліменти на утримання дружини в сумі 5 000 грн. щомісяця до досягнення дитиною 3- річного віку, починаючи з 07.08.2018 року до 24.06.2020 року. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем від 08.07.2021 року загальна заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів на дитину становила 522 096,77 грн., а з урахуванням часткової оплати аліментів під час тривання судового спору, що визнано самою позивачкою, загальний розмір заборгованості відповідача по аліментам на дитину на час набрання рішення суду законної сили 28.05.2021 року становив 488 365,77 грн.
Заборгованість відповідачем була погашена 30.07.2021 року.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Набувши таких висновків, суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні збитки та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати додаткових витрат на дитину, виходячи із суми заборгованості 38 613,91 грн., встановленої рішенням суду, яке вступило в законну силу 28.05.2021 року, що сумарно складає - 315 грн. 86 коп. 
Також суд обґрунтовано задовольнив вимоги в частині стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на дружину з 07.08.2018 року і до досягнення дитиною 3-річного віку – ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 113 032,26 грн., що за розрахунком суду з часу набуття законної сили рішенням суду (28.05.2021 року) до часу фактичного внесення відповідачем грошових коштів на погашення заборгованості 30.07.2021 року сумарно складає 926 грн. 81 коп.
Відповідач рішення суду в частині стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати додаткових витрат та за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на дружину з 07.08.2018 року і до досягнення дитиною 3-річного віку – ІНФОРМАЦІЯ_3 , за весь період прострочення до фактичного її погашення 30.07.2021 року – не оскаржив і доказів на спростування розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних - не надав.
Враховуючи всі зазначені обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині задоволених районним судом вимог, як щодо правових підстав, так і щодо розрахунку інфляційних збитків та 3% річних, які стягнуті судом.
Доводи апеляційної скарги, що обчислення інфляційних збитків та 3% річних слід здійснювати:
- щодо зобов`язання зі сплати додаткових витрат на дитину зі спливом 7- денного строку після вручення цієї вимоги представнику відповідача – 10.04.2020 року, тобто з 17.04.2020 року,
- щодо зобов`язання зі сплати аліментів на дружину з часу їх стягнення судом з урахуванням прострочення щомісячних платежів, яке виникло зокрема починаючи з 07.08.2018 року та до кінця періоду стягнення і до фактичного їх погашення відповідачем, 
є неспроможним, оскільки дані зобов`язання у відповідача виникли саме із набранням законної сили рішення суду за наслідками вирішення спору між сторонами, що цілком узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 15.12.2021 року у справі № 679/1529/19.
Тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що прострочення за цими зобов`язаннями наступило з наступного дня від набрання законної сили рішенням суду 28.05.2021 року і до дати їх фактичного погашення відповідачем в порядку виконання рішення суду 30.07.2021 року.
Разом з тим, набувши правильного висновку про необхідність стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати додаткових витрат та за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на дружину з часу набрання рішенням суду законної сили і до дня його фактичного виконання шляхом погашення заборгованості за цими зобов`язаннями, суд першої інстанції разом з тим залишив без задоволення вимоги позивача про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на неповнолітню дитину за період з дати набрання рішення суду про стягнення аліментів законної сили – 28.05.2021 року, і до фактичного погашення заборгованості за цим зобов`язанням у розмірі 488 365,77 грн. (різниця між заборгованістю, зазначеною у довідці державного виконавця та фактично сплаченими відповідачем аліментами за час розгляду спору щодо їх розміру в суді, що не заперечується позивачем).
За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 922/175/18.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, тому три проценти річних не є неустойкою (штрафом, пенею) у розумінні положень статті 549 ЦК України.
На відміну від ст. 625 ЦК України, яка є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, передбачена Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг у разі, якщо величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який з 01.01.2016 року установлений у розмірі 103 відсотки. 
Тобто індексація застосовується у разі подорожчання споживчих товарів та перевищення порогу індексації у розмірі 103 відсотки незалежно від прострочення боржником грошового зобов`язання.
Позивачем заявлені вимоги про стягнення інфляційних збитків та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України з посиланням на прострочення боржником сплати аліментів. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на неповнолітню дитину у розмірі 15 000 грн. щомісячно, вступило в законну силу 28 травня 2021 року, і з цього часу зобов`язання ОСОБА_2 сплатити аліменти на утримання неповнолітньої дитини стало конкретизоване і визначене, і з цього часу воно мало бути виконано у повному обсязі з часу звернення позивача з до суду з позовом про сплату аліментів, але фактично ця заборгованість, виходячи з визначеного судом розміру аліментів – 15 000 грн. щомісячно, була погашена відповідачем 30.07.2021 року.
При таких обставинах, вимоги позивача про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на неповнолітню дитину підлягають частковому задоволенню – зокрема за період з дати набрання рішення суду про стягнення аліментів законної сили – 28.05.2021 року і до фактичного погашення заборгованості за цим зобов`язанням у розмірі 488 365,77 грн. 30.07.2021 року. 
Колегія суддів розраховує інфляційні збитки виходячи з сумарного індексу інфляції за червень-липень 2021 року - (100,2 : 100)* (100,1 : 100) = 1,003002.
Отже, інфляційне збільшення становить 488 365,77*1,003002 - 488 365,77 = 1 466,07 грн.
3% річних розраховуються наступним чином – 488 365,77*3% * 63 (дні прострочення) : 365 (число днів у календарному році) = 2 528,80 грн.
Таким чином за період з 29.05.2021 року по 30.07.2021 року відповідач зобов`язаний сплатити позивачу інфляційні втрати в розмірі 1 466,07 грн. та 3% річних від суми прострочення, що складає 2 528,80 грн., а всього - 3 994,87 грн.
Решта вимог про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на неповнолітню дитину за період з серпня 2018 року до набрання рішення суду законної сили 28.05.2021 року, задоволенню не підлягає з підстав та обґрунтувань, які наведені у цій постанові.
Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі № 679/1529/19. 
Доводи апеляційної скарги про безпідставність рішення суду в частині відмови у вимогах про стягнення пені по аліментам на утримання дитини за період з 07.08.2018 року по 01.08.2021 року у розмірі 488 365, 77 грн. та інфляційні втрати за прострочення сплати аліментів за період з 07.08.2018 року по 01.08.2021 року у розмірі 38 962,61 грн.; 3% річних у розмірі 1 483,08 грн., інфляційних втрат у розмірі 3 907, 72 грн. за прострочення сплати додаткових витрат на дитину; 3% річних у розмірі 3 330, 95 грн. та інфляційних втрат у розмірі 4 765, 03 грн. за прострочення сплати аліментів на дружину висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
У постанові апеляційного суду наведено достатньо підстав та обґрунтувань, що вказують на неспроможність доводів апеляційної скарги у цій частині.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції – зміні за рахунок стягнення 3 % річних та інфляційних втрат від суми прострочення аліментів на неповнолітню дитину у розмірі - 3 994,87 грн. та збільшення загальної суми стягнутих коштів на зазначену суму.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається, всього позивачем заявлені вимоги на загальну суму 540 815,16 грн. Судом першої інстанції стягнуто взагалі 15 192,67 грн., в решті вимог – відмовлено.
Рішення суду оскаржено в частині відмови у вимогах на загальну суму 525 622,49 грн.
Внаслідок зміни рішення, апеляційна скарга задоволена на загальну суму 3 994,87 грн., що становить 0,8% від оспорюваної суми. 
Загалом, після зміни рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку, з відповідача на користь позивача стягнуто суму 19 187,54 грн., що становить 3,5% від позовних вимог. 
Ураховуючи, що позивач (апелянт) в силу Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подачу позову та апеляційної скарги та приймаючи до уваги розміри ставок судового збору, що передбачені ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути 189,29 грн. судового збору за подачу позову (540 815,16 грн. (ціна позову) *1% (ставка судового збору за подачу майнового позову) * 3,5% (розмір задоволених позовних вимог)), а також 63,07 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (5256,22 (судовий збір, виходячи з оспорюваної суми)*150% (ставка судового збору за подачу апеляційної скарги)*0,8 (розмір задоволених вимог апеляційної скарги)), а всього:252,36 грн. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2022 року – змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в сумі 13950 грн., 3% річних та інфляційні втрати від суми прострочення аліментів на неповнолітню дитину у розмірі - 3 994 грн. 87 коп.; 3% річних та інфляційні втрати з суми додаткових витрат на утримання дитини – 315 грн. 86 коп., 3% річних та інфляційні втрати з суми аліментів на дружину – 926 грн. 81 коп. 
В іншій частині рішення суду - залишити без змін 
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в загальній сумі 252 грн. 36 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено: 21.12.2022 року.

Головуючий                                  О.М. Таварткіладзе

Судді:                                 А.П. Заїкін

                                                                               О.В. Князюк