ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 березня 2023 року
м. Київ
Справа № 202/206/20
Провадження № 51-2579 км 22
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12019040000000660, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі  - КК).
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з  випробуванням з іспитовим строком на два роки і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. 
Дніпровський апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 у частині призначення покарання та 28 липня 2022 року ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керуватитранспортними засобами на строк один рік. У решті вирок суду залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 20 серпня 2019 року приблизно 
о 13 години 55 хвилин, перебуваючи під впливом наркотичних речовин, чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи автомобілем «RENAULTKANGOO», н/з НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_8 , здійснюючи рух у житловій зоні з боку будинку № 84 вул. Калинової у  напрямку проїзної частини вул. Калинової в м. Дніпрі та виїжджаючи з прилеглої території, змінив напрямок руху свого автомобіля, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, став виконувати маневр повороту ліворуч на проїзну частину дороги вул. Калинової в  той момент, коли дану проїзну частину вже перетинала справа наліво, відносно його руху, пішохід-жінка похилого віку ОСОБА_9 , яка наближалася до смуги руху автомобіля марки «RENAULTKANGOO».
Внаслідок цих дій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «RENAULTKANGOO», на  проїзній частині вул. Калинової поблизу будинку 82-Б в Індустріальному районі м.  Дніпра здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , спричинивши потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до її смерті.
Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 1.3; 1,5; 2.3 «б», 2.9 «а»; 10.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР).
Порушення вимог п. 10.1 ПДР знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з  настанням цієї дорожньо-транспортної пригоди.
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах:
засуджений ОСОБА_6 ,посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду і  призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 94, 370, 404, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Зазначає, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 67 КК безпідставно врахував як обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння. Вказує, що суд апеляційної інстанції без всебічного аналізу надав перевагу висновку експерта №  8469 від 01 листопада 2019 року, не взявши до уваги висновок експерта № 52 від 27 червня 2022 року, наданого стороною захисту;
захисник ОСОБА_7 ,посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 94, 370, 404, 420 КПК. Зазначає, що апеляційний суд не взяв до уваги порушення правил дорожнього руху потерпілою ОСОБА_9 . На думку захисника, факт перебування ОСОБА_6 в  стані наркотичного сп`яніння в момент скоєння кримінального правопорушення не доведено належними та допустимими доказами. Також вказує, що апеляційний суд не спростовуючи встановлені судом першої інстанції обставини, безпідставно не врахував таку пом`якшуючу обставину, як щире каяття. Зазначає, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги висновок експерта № 52 від 27 червня 2022  року та документи, що характеризують особу ОСОБА_6 , надані стороною захисту, які, на його думку, спростовують факт перебування ОСОБА_6 в стані наркотичного сп`яніння.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просила касаційні скарги засудженого та захисника залишити без задоволення, а судове рішення - без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засудженого та захисника задоволенню не підлягають на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Згідно ж із вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Частиною 1 ст. 420 КПК встановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас, за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Наведені вимоги кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанцій було дотримано в повному обсязі.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, віднесеного до категорії тяжких і скоєного з  необережності; дані про особу винного, котрий раніше не судимий, на обліку у  лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину; характер та ступінь тяжкості наслідків правопорушення у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та невідворотних наслідків - смерті потерпілої; наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків на поховання загиблої, та наявність обставин, що обтяжують покарання, - перебування у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.
Врахувавши наведені обставини в їх сукупності та виходячи зі спільної позиції обвинувачення та потерпілої, яка погоджувалась із тим, що відсутні підстави для реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі та той факт, що загибла перетинала проїзну частину у неналежному місці, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК із застосуванням положень статей 75, 76 цього Кодексу.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування ст. 75 КК, що призвело до призначення ОСОБА_6 необґрунтовано м`якого покарання, просив скасувати вирок місцевого суду і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів на строк три роки.
Здійснюючи апеляційний розгляд за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність застосування судом першої інстанції до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК та, дотримуючись вимог ст. 420 КПК, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням і призначив йому покарання в  межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами без застосування положень статей 75, 76 КК.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, скоєного з необережності, невідворотність наслідків, що настали для потерпілої, особу обвинуваченого, котрий раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, наявність обставин, що пом`якшують покарання, - активне сприяння розкриттю злочину і добровільне відшкодування збитків на поховання потерпілої, та наявність обставини, що обтяжує покарання, - вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння.
З огляду на вказані обставини апеляційний суд дійшов висновку, що обране судом першої інстанції покарання у виді трьох років позбавлення волі з  позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік є достатнім для виправлення ОСОБА_6 , визнавши в цій частині апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою.
Водночас апеляційний суд зазначив, що всупереч вимогам ст. 65 КК суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК 
не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме грубий характер скоєного правопорушення, адже обвинувачений допустив керування транспортним засобом, перебуваючи при цьому в стані наркотичного сп`яніння, що призвело до ДТП та загибелі людини.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з  випробуванням.
У касаційній скарзі захисник вказує, що апеляційним судом безпідставно не взято до уваги те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання було враховано порушення правил ПДР і потерпілою ОСОБА_9 . 
Однак, на думку колегії суддів касаційного суду, така обставина не ставить під сумнів обґрунтованість висновків апеляційного суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 286 КК, та про відсутність підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Доводи ж захисника про те, що апеляційним судом не було враховано обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , а саме щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, є неспроможними, оскільки зазначена обставина, на думку колегії суддів касаційної інстанції, не впливає на правильність висновків апеляційного суду про відсутність підстав щодо звільнення ОСОБА_6 
від відбування призначеного покарання з випробуванням з огляду, насамперед, на  характер допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху, а  також тяжкість наслідків, що настали. Разом з тим, як убачається зі змісту вироку апеляційного суду, рішення про виключення обставини, що пом`якшує покарання, а  саме щирого каяття, за результатами апеляційного розгляду не приймалося.
Також неспроможними є й доводи засудженого щодо безпідставного врахування судом при призначенні покарання вчинення ним злочину у стані наркотичного сп`яніння як обставини, що обтяжує покарання, оскільки керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння хоча і становить порушення вимог п.п. «а» п. 2.9 ПДР, однак саме собою не може виступати прямою безпосередньою причиною настання ДТП та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому (потерпілим) тілесних ушкоджень або смерті. Стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ст.  286 КК, і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно з  п. 13 ч. 2 ст. 67 КК.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 (провадження № 13-31кс19). 
Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними й доводи засудженого та захисника про те, що судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки висновку експерта № 52 від 27 червня 2022 року, а взято до уваги висновок експерта № 8469 від 01 листопада 2019 року.
Так, здійснюючи апеляційний розгляд, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення у стані наркотичного сп`яніння.
При цьому апеляційний суд послався на дані, що містяться у висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №  3005 від  28 серпня 2019  року, в якому зазначено, що під час огляду ОСОБА_6 перебував у стані наркотичного сп`яніння та дані висновку судово-токсикологічної експертизи №  8469 від 01 листопада 2019 року, з якого вбачається, що в зразку сечі ОСОБА_6 виявлено наркотичну речовину з групи фенілалкіламінів, якою може бути метамфетамін, що не входить до лікарських препаратів, які вживав ОСОБА_6 , і  виявлено лікарський препарат з групи фторхінолонів, яким може бути левофлоксацин, що має деякі побічні реакції і може порушувати здатність пацієнта до концетрації уваги і швидкість його реакції і, таким чином, зумовлювати підвищений ризик при керуванні автомобілем.
Крім того, судом апеляційної інстанції було досліджено висновок експерта № 52 
від 27 червня 2022 року, наданий стороною захисту під час апеляційного розгляду, в якому експертом вказано, що феніалкіламіни є групою як лікарських засобів, які широко використовуються в медичній практиці для симптоматичного лікування застуди, так і контролюючих речовин, які можуть використовуватись для виготовлення заборонених психостимуляторів, а тому стверджувати, чи перебував ОСОБА_6 у наркотичному сп`янінні або вживав лікарські засоби, неможливо.
Вищезазначеному висновку експерта № 52 від 27 червня 2022 року апеляційний суд надав належну оцінку, визнавши, що він не спростовує даних висновку судово-токсикологічної експертизи № 8469 від 01 листопада 2019 року.
Отже, призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
Таким чином, вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370 і 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального законучинеправильногозастосуваннязаконуУкраїнипрокримінальнувідповідальність, які були б підставами для скасування судового рішення, не встановлено.
А тому касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника  ОСОБА_7  необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 - без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                             ОСОБА_3