РІШЕННЯ
Іменем України

19 січня 2023 року 
м. Київ
справа №990/38/22
адміністративне провадження № П/990/38/22  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий  - Стародуб О.П.,
судді - Берназюк Я.О., Коваленко Н.В., Рибачук А.І., Чиркін С.М.,
секретар судового засідання - Іванова Н.П.
за участю представників позивача та відповідача
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішень,-
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
08.02.2022 ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 11.01.2022 №17/0/15-22 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України;
- визнати протиправною та скасувати ухвалу Вищої ради правосуддя №6/0/18-22 від 17.01.2022 про залишення без розгляду заяв ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва та зобов`язати Вищу раду правосуддя розглянути заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
В ході розгляду справи судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів обласних та Київського міського судів України" від 21.11.1992 №2815-XII ОСОБА_1 обрана членом Київського міського суду.
Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" від 26.12.2002 №413-IV ОСОБА_1 обрана безстроково на посаду судді Апеляційного суду міста Києва.
08.04.2014 прийнято Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі Закон 1188-VII).
Відповідно до частини 1 статті 2 цього Закону перевірка суддів проводиться протягом одного року з дня формування складу Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - Тимчасова спеціальна комісія), що утворюється у порядку, визначеному статтею 4 цього Закону.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 цього Закону суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів рішень про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв`язку з їх участю у таких акціях.
13 жовтня та в подальшому 10 грудня 2014 року до Тимчасової спеціальної комісії (далі - ТСК) звернулись експерт Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» ОСОБА_2 та заступник Генерального прокурора України ОСОБА_3 із заявами про проведення спеціальної перевірки суддів Апеляційного суду міста Києва, в т.ч. ОСОБА_1 , на підставі пункту 3 частини першої статті 3 Закону №1188-VII.
24.11.2014 позивач подала до ВРЮ заяву про звільнення з посади судді у відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України. Відмітка про час реєстрації заяви відсутня.
На підставі висновку Вищої ради юстиції про обґрунтованість висновку ТСК з перевірки суддів судів загальної юрисдикції від 10.06.2015 №57/02-15, Вища рада юстиції 31.03.2016 прийняла рішення №709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.
Зазначене рішення Вищої ради юстиції від 31.03.2016 оскаржено позивачем до суду.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 09.06.2016 (справа №800/268/16) скасовано рішення Вищої ради юстиції від 31.03.2016 №709/0/15-16.
Постановою Верховного Суду України від 22.11.2016 рішення суду першої інстанції у справі №800/268/16 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.
Рішенням Верховного Суду від 14.05.2018 (справа №800/17/17 (800/268/16)) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, яке постановою від 07.02.2019 Велика Палата Верховного Суду залишила без змін.
06.06.2016 Вища рада юстиції внесла до Верховної Ради України подання "Про звільнення суддів з посад" у зв`язку з порушенням присяги суддів, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . У поданні зазначено, що таке прийнято на підставі рішення Вищої ради юстиції від 31.03.2016 №709/0/15-16.
29.09.2016 Верховна Рада України прийняла постанову №1626-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв`язку із порушенням присяги на підставі п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України.
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.12.2019, з врахуванням ухвали про виправлення описки від 19.12.2019, позов ОСОБА_8 задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 №1626-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
В подальшому, Верховна Рада України листом від 29.10.2021 №04-26/17-2021/334383 надіслала Вищій раді правосуддя подання Вищої ради юстиції від 06.06.2016 №53/0/12-16 про звільнення, зокрема, судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади за порушення присяги.
17.11.2021 позивач подала до ВРП нову заяву про звільнення її у відставку з посади судді на підставі пункту 4 частини 6 статті 126 Конституції України.
11.01.2022 Вища рада правосуддя прийняла рішення №17/0/15-22 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
17.01.2022 Вища рада правосуддя прийняла ухвалу №6/0/18-22 про залишення без розгляду заяв ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку, у зв`язку з прийнятим 11.01.2022 рішення Вищої ради правосуддя.
Вважаючи рішення ВРП №17/0/15-22 від 11.01.2022 та ухвалу ВРП № 6/0/18-22 від 17.01.2022 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулась до суду.
ДОВОДИ СТОРІН
В обгрунтування позовних вимог покликається на протиправність рішення ВРП №17/0/15-22 від 11.02.2022, оскільки таке прийняте на підставі п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Вищу раду правосуддя" за відсутності фактичних підстав до застосування даної норми, оскільки Верховною Радою України рішення за подання Вищої ради юстиції було прийняте.
Крім того, оскаржуване рішення не містить мотивів саме щодо встановлення та наявності з боку позивача факту вчинення істотного дисциплінарного проступку.
Крім того, позивач покликається на порушення процедури прийняття рішення ВРП №17/0/15-22 від 11.01.2022 в частині дотримання строків притягнення судді до відповідальності та розгляду питання про звільнення у її відсутності.
Також покликається на те, що відповідачем здійснено її повторне переслідування з повторним застосуванням санкції, без наведення в оскаржуваному рішенні жодних мотивів.
Крім того, під час прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем було проігноровано її клопотання про відкладення розгляду питання про її звільнення на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України та без її участі, без права на надання пояснень, ухвалено оскаржуване рішення.
Що стосується ухвали ВРП №6/0/18-22  від 17.01.2022, позивач вважає її протиправною, оскільки вона є наслідком протиправної поведінки ВРП спочатку через бездіяльність та порушення строку розгляду заяви про відставку, а потім - протиправним рішенням ВРП №17/0/15-22 від 11.01.2022, яке стало єдиною підставою для прийняття оскаржуваної ухвали, що мало наслідком протиправне позбавлення позивача права на відставку.
Представник ВРП позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обгрунтування відзиву покликається на те, що оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя прийнято повноважним складом Вищої ради правосуддя та підписано всіма членами Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухвалені.
При цьому, позивач була належним чином повідомлена про засідання ВРП, на якому було прийнято оскаржуване рішення, а клопотання про відкладення засідання було розглянуте і в його задоволенні відмовлено.
У рішенні також містяться посилання на визначені законом підстави звільнення судді ОСОБА_1 та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків. При цьому, доказів про наявність підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя Позивачем не наведено.
Покликається на те, що рішення ВРП про звільнення судді з посади, не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі. У такому рішенні ВРП не оцінює обставин та висновків дисциплінарного органу щодо змісту, характеру дисциплінарного проступку, виду дисциплінарної відповідальності та інших пов`язаних із цим питань. 
В частині ухвали від 17.01.2022 №6/0/8-22, представник відповідача покликається на безпідставність доводів позивача, оскільки відповідно до п. 15.7 Регламенту ВРП якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Радою суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, член Ради - доповідач своєю ухвалою залишає заяву (висновок, подання) без розгляду.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову.
ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до положень Конституції України (в редакції, яка діяла станом на час здійснення щодо позивача дисциплінарного провадження у 2016 році) призначення/обрання суддів та прийняття рішення про їх звільнення належали до повноважень Президента України та Верховної Ради України (статті 85, 126, 128).
Повноваження щодо внесення подання про призначення/обрання суддів на посади або про звільнення їх з посад належали до відання Вищої ради юстиції (стаття 131 Конституції України)
Порядок звільнення судді з посади на той час регулювався Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI).
За правилами статті 100 цього Закону, суддя загальної юрисдикції міг бути звільнений з посади органом, який його призначив або обрав з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
Статтею 105 Закону №2453-VI передбачалось, що відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв`язку з порушенням ним присяги судді.
Факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції.
Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України "Про Вищу раду юстиції". 
На підставі подання Вищої ради юстиції Президент України видає Указ, а Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.
30.09.2016 набрали чинності Закони України від 02.06.2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» та №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII).
Зокрема, Законом №1401-VIII внесено зміни до статті 131 Конституції України, якими ухвалення рішення про звільнення судді з посади віднесено до повноважень Вищої ради правосуддя.
Відповідно до статті 112 Закону №1402-VIII суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених   частиною 6 статті 126 Конституції України.
Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому    Законом України "Про Вищу раду правосуддя".
Таким чином, станом на час виникнення спірних правовідносин, саме ВРП була уповноваженим законом конституційним органом державної влади, до відання якого належало ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону №1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя.
За правилами абзацу другого частини 3 цієї статті суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.
Під час розгляду справи встановлено, що про засідання 11.01.2022 позивач була повідомлена 31.12.2021, відповідачем в задоволенні клопотання про відкладення розгляду її питання відмовлено, матеріали про звільнення розглянуто відповідно до вимог абзацу другого частини 3 статті 56 Закону №1798-VIII.
Відповідно до статті 18 Закону №1798-VIII   ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
Згідно із частиною другою статті 30   Закону №1798-VIII   засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від її складу.
На підставі частини першої статті 56 Закону №1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.
Частиною другою статті 57 Закону №1798-VIII передбачено, що рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Згідно із частиною першою статті 5, частиною другою статті 30 Закону №1798-VIII ВРП складається з двадцяти одного члена. Її засідання у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.
Наявні в матеріалах справи документи, зокрема витяг з протоколу засідання ВРП від 11 січня 2022 року №1 та ксерокопія оскаржуваного рішення ВРП, свідчать про те, що це рішення підписане повноважним складом ВРП та всіма членами, які брали участь у його ухваленні.
Таким чином, немає підстав, визначених пунктами 1 та 2 частини другої статті 57 Закону №1798-VIII, для скасування оскаржуваного рішення відповідача.
Оцінюючи оскаржуване рішення ВРП на предмет його відповідності пункту 3 частини другої статті 57 Закону №1798-VIII Суд вважає, що це рішення містить конкретну підставу звільнення позивача, визначену Конституцією України, та є вмотивованим.
Так, підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади судді слугувало рішення ВРЮ від 31.03.2016 року №709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.
Підставою для ухвалення вказаного рішення в частині позивача стали допущені порушення норм чинного законодавства України під час розгляду у лютому 2014 року 9 ухвал про залишення без змін ухвал слідчих суддів про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту.
У вказаному рішенні ВРЮ встановила, що, судді апеляційного суду, зокрема суддя ОСОБА_1 , не дотрималася присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Допущені суддями порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у їхній об`єктивності та неупередженості.
Вказане рішення ВРЮ було предметом судового розгляду. Рішенням Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №800/17/17 (800/268/16) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, яке постановою від 07.02.2019 Велика Палата Верховного Суду залишила без змін.
Постановляючи зазначені рішення Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду погодились з висновком ВРЮ про те, що грубі порушення законодавства, допущені суддею ОСОБА_1 , порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя і були правильно кваліфіковані як порушення присяги. Стягнення у вигляді внесення подання ВРЮ про звільнення її з посади є пропорційним вчиненому та виправданим з огляду на негативні наслідки, зумовлені невиконанням суддею вимог процесуального закону.
Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду визнали обґрунтованим висновок ВРЮ про те, що ОСОБА_1 під час розгляду справ про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту не забезпечила всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин у цих справах і вирішення їх відповідно до закону та дійшли висновку щодо правомірності рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді за порушення присяги.
Крім того, у цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про дотримання ВРЮ строку для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За правилами частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, в силу вимог частини четвертої статті 78 КАС України факт порушення позивачем присяги судді та правомірність рішення ВРЮ про внесення подання про її звільнення з посади судді, не потребують доказування.
Відповідно до пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1798-VIII матеріали та подання Вищої ради юстиції про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, передаються до Вищої ради правосуддя для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді з посади ухвалюється Вищою радою правосуддя у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення. Регламентом Вищої ради правосуддя може бути передбачена спрощена процедура розгляду цього питання.
Постановою Верховного Суду від 19.12.2019 у справі №800/528/16 скасовано постанову Верховної Ради України №1626-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги судді, яку було прийнято за наслідками розгляду внесеного ВРЮ подання.
В свою чергу, станом на час прийняття оскаржуваного у цій справі рішення ВРП рішення Верховного Суду у справі №800/17/17, прийняте за наслідками оскарження рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення позивачки, було чинним, в зв?язку з чим ВРП була позбавлена можливості ревізувати дисциплінарне провадження щодо позивача.
За таких обставин суд у цій справі дійшов висновку, що у ВРП були передбачені законом підстави для розгляду питання звільнення позивача з посади судді та прийняття оскаржуваного рішення.
З цих же підстав суд вважає безпідставними доводи позивача, що розглядаючи подання про його звільнення, ВРП порушила вимоги пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1798-VIII, в частині того, що ВРУ розглянула подання ВРЮ і у ВРП не було законних підстав розглядати питання звільнення позивача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2020 у справі №9901/777/18 вирішуючи питання застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах дійшла висновку, що немає підстав вважати, що ВРП притягнула позивачку до відповідальності повторно (за одне і те ж), адже вид відповідальності щодо ОСОБА_1 уже обрала ВРЮ своїм рішенням від 17 грудня 2015 року №1194/0/15-15, відповідач же реалізував повноваження, якими був наділений парламент (щодо суддів, обраних безстроково) у процедурі звільнення судді і які (повноваження) на перехідний період передано йому (відповідачу).
Доводи позивача щодо відсутності в оскаржуваному рішенні обгрунтувань наявності в його діях складу проступку, передбаченого пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, суд також вважає безпідставними, оскільки обставини вчинення позивачем проступку були встановлені рішенням ВРЮ і були предметом окремого судового розгляду, таким обставинам було надано оцінку у рішеннях Верховного Суду у справі №800/17/17 і саме з такими обставинами відповідач пов`язував підстави прийняття рішення про звільнення позивача на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Крім того, з прийняттям Законів №1401-VIII та №1402-VIII відповідальність за дії, з якими ВРЮ пов`язувала внесення подання про звільнення позивача, скасована не була і наслідки таких дій у вигляді звільнення з посади судді не змінились.
Такий підхід для вирішення схожих ситуацій застосовано законодавцем у частині другій пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1798-VIII, за змістом якої суддя, щодо якого до набрання чинності Законом України    "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" Вищою радою юстиції внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи Верховною Радою України, звільняється з посади судді на підставі пункту 3   частини шостої статті 126 Конституції України.
Норми  Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI та Закону України «Про Вищу раду юстиції» №22/98-ВР у редакціях, чинних на момент вчинення позивачем дій, які Вища рада юстиції розцінила як порушення суддею присяги, не передбачали обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
Законом України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд»        внесено зміни до Закону України «Про Вищу раду юстиції», які набрали чинності 27.02.2015, та викладено Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в новій редакції, яка набрала законної сили з 28.03.2015.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції        Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
За приписами частини четвертої статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») уповноважений орган має право вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону.
З огляду на викладене, запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за дії, що підпадають під порушення присяги, є заходом, який покращує становище судді порівняно із ситуацією, коли такий строк законодавством визначений не був, а тому застосування трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не суперечить положеннями статті 58 Конституції України.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №П/800/310/17, від 05.04.2018 у справі №800/523/17, від 07.06.2018 у справі №11-272сап18 та від 21.06.2018 у справі №11-78сап18.
Верховний Суд у постановах від 28.11.2019 №9901/187/19 та від 18.12.2019 №9901/103/19 дійшов висновків, що «…строк, протягом якого до судді може бути застосоване дисциплінарне стягнення, передбачено Законом України «Про судоустрій та статус суддів», такий строк відноситься до процедурних гарантій, стосується усієї процедури притягнення судді до відповідальності і в силу вимог закону підлягає обов?язковому застосуванню саме під час вирішення питання застосування дисциплінарного стягнення.
Крім того, незважаючи на те, що рішення ВРЮ за наслідками дисциплінарного провадження було прийняте ще 29.05.2012р. і таке рішення було предметом самостійного судового розгляду, однак рішення про звільнення позивача з посади судді ухвалене ВРП лише 14.03.2019р. і саме цим рішенням щодо позивача застосовано дисциплінарне стягнення…».
Водночас зазначені рішення були скасовані Великою Палатою Верховного Суду, яка у постановах від 14.05.2020 №9901/187/19 та від 25.06.2020 №9901/103/19 зробила наступні висновки у питанні застосування строку у подібних правовідносинах:
«…29 травня 2012 року, тобто в межах визначеного законом строку, ВРЮ розглянула дисциплінарну справу щодо судді   та   прийняла рішення   №748/0/15-12   про внесення до ВРУ подання про звільнення судді   Слов`янського міськрайонного суду Донецької області   з посади за порушення присяги судді.
Як зазначено вище, законність цього рішення підтверджена   постановою Вищого адміністративного суду України від 04 липня 2012 року, яка набрала законної сили.
Таким чином, саме з прийняттям рішення від   29 травня 2012 року   №748/0/15-12 ВРЮ встановила факти, які свідчать про порушення суддею присяги, та притягнула суддю до відповідальності, вирішивши звернутися до уповноваженого органу з поданням про звільнення судді з посади   на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України,   відтак строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не може застосовуватися при подальшій реалізації вказаного рішення ВРЮ.
Оскаржуваним у цій справі рішенням ВРП реалізувала накладене на   суддю рішенням ВРЮ   від   29 травня 2012 року   №748/0/15-12 стягнення, а тому рішення відповідача   від 14 березня 2019 року №757/0/15-19   не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а за своєю суттю таке рішення є кадровим.
При цьому відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.
Указаною статтею не встановлено строків для прийняття рішення ВРП та не передбачено застосування строків при розгляді подання відповідного органу про звільнення судді з посади…»
Крім того, у постановах від 09.08.2019 та від 12.03.2020 справі №9901/777/18 Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду дійшли висновку, що саме із прийняттям рішення ВРЮ обставини, які слугували підставою для висновку про наявність у діях судді ознак порушення присяги судді як підстави для звільнення її з цієї посади, є встановленими, а вид відповідальності за неправомірні діяння судді при здійсненні правосуддя - обраним/застосованим.
Відповідно до частини п?ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, оскаржуване рішення ВРП ухвалила на підставі пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Вищу раду правосуддя» тим самим завершивши щодо позивача визначену статтею 7 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» процедуру перевірки та застосування відповідних заходів за наслідками розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії.
За таких обставин та сформованої практики Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів позовної заяви в цій частині.
Відповідно до частини 3 статті 109 Закону №2453-VI заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.
Під час розгляду справи встановлено, що повноваження членів ВРЮ було припинено з прийняттям Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (Закон № 1188-VII) 11.04.2014 і відновлено в червні 2015 року.
Статтею 3 Закону №1188-VII передбачено підстави проведення перевірки щодо суддів загальної юрисдикції.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 7 Закону №1188-VII за результатами перевірки суддів Тимчасова спеціальна комісія ухвалює висновок, який повинен бути обґрунтованим і який оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради юстиції.
Відповідно до частини 2 Висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється Вищій раді юстиції для розгляду та прийняття нею рішення у строк не більше трьох місяців з дня надходження висновку у порядку, визначеному законом. Порушення даного строку Вищою радою юстиції не є підставою для припинення процедури перевірки судді. Суддя має право на оскарження рішення Вищої ради юстиції в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.
Заява про проведення спеціальної перевірки щодо позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» надійшла до Тимчасової спеціальної комісії 13.10.2014 і скеровані на розгляд ВРЮ після відновлення роботи у червні 2015 року.
Подання ВРЮ від 06.06.2016 №53/0/12-16 про звільнення позивача з посади судді за порушення присяги Верховна Рада України надіслала до ВРП листом від 29.10.2021 №04-26/17-2021/334383.
Водночас, першу заяву про звільнення з посади судді у відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України позивач подала 24.11.2014, а нову заяву про відставку відповідно до пункту 4 частини 6 статті 126 Конституції України - 27.11.2021.
Таким чином, підстави для вирішення питання про вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило невідповідність судді займаній посаді, і, як наслідок, звільнення судді з посади виникли раніше, ніж позивачка виявила бажання звільнитись у відставку. 
Схожий підхід до вирішення питання розгляду заяви судді про відставку застосувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.06.2021 №9901/46/20.
Крім того, протягом періоду з квітня 2014 року до червня 2015 року повноваження ВРЮ було припинено.
У постанові від 19.02.2020 у справі №9901/75/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «…у випадку розгляду дисциплінарної скарги на дії судді та одночасного подання таким суддею заяви про звільнення його у відставку пріоритетному застосуванню підлягає норма, яка передбачає зупинення розгляду питання про звільнення судді з посади з визначеної пунктом 4 частини шостої статті 126 Основного Закону України підстави до закінчення розгляду наявних дисциплінарних скарг на дії цього судді. Тим самим, як виснував суд першої інстанції, право судді на відставку обумовлюється бездоганною репутацією, неухильним дотриманням вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду…».
Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №9901/75/19 «…призначення розгляду питання про звільнення судді у відставку поза межами визначеного законом місячного строку для такого розгляду було пов`язане з конкретними обставинами, які цьому передували, що унеможливлювало його своєчасність та здійснення у визначених законом межах…».
Крім того, обов`язок ВРП прийняти рішення за наслідками розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії та подання ВРЮ передачено Законом №1188-VII, який визначає спеціальну процедуру застосування відповідних заходів і не передбачає можливості зупинення чи першочергового вирішення питання відставки судді.
Таким чином, після прийняття ВРЮ рішення про внесення подання про звільнення позивача з посади судді та його задоволення Верховною Радою України підстави для звільнення позивача з посади судді у відставку на підставі її заяви були відсутні. 
Після скасування в судовому порядку постанови Верховної Ради України рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення позивача з посади судді залишалось чинним і підлягало розгляду уповноваженим органом в силу приписів Законів №1188-VII та №1798-VIII.
Відповідно до пункту 15.7 Регламенту Вищої ради правосуддя (затв. 24.01.2017  №52/0/15-17) якщо на момент розгляду ВРП питання про звільнення судді (за загальними обставинами) суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, член ВРП - доповідач своєю ухвалою залишає заяву (висновок, подання) без розгляду.
Таким чином, закон не передбачає можливості прийняття ВРП рішення про звільнення з посади судді одночасно з кількох підстав, зокрема, визначених пунктами 3 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України. Станом на час постановлення ВРП ухвали про залишення без розгляду заяви позивачки про звільнення з посади судді у відставку вона вже була звільнена з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, що виключало можливість розгляду по суті поданої нею заяви про звільнення з посади судді у відставку.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що постановляючи оскаржувану ухвалу, ВРП також діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і протиправної бездіяльності при розгляді питання про звільнення позивачки з посади судді у відставку на підставі поданих нею заяв не допустила.
Керуючись статтями  22,   241-246, 250, 255,   266,   295 КАС України, Суд
в и р і ш и в:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішень відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Судді:
О.П. Стародуб
Я.О. Берназюк
Н.В. Коваленко
А.І. Рибачук
С.М. Чиркін