ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 березня 2023 року 	м.Дніпро	справа № 160/11984/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року у справі № 160/11984/22 (суддя Сліпець Н.Є., справа розглянута в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач) №0077385-5850 від 20.08.2019 року                                   на суму 92 685,63 грн., та №0014226-5840-009 від 10.03.2020 на суму 103 888,57 грн..
Позовні вимоги обґрунтував тим, що контролюючим органом під час розрахунку грошових зобов`язань за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не врахована податкова преференція передбачена п.п. “є” п.п. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України щодо будівель промисловості; контролюючим органом неправомірно при нарахуванні податку не враховано, рішення Покровської міської ради №2 від 13 січня 2017 року, в якому визначено, що не є об`єктами оподаткування об`єкти, перелічені в ст.266.2.2 Податкового кодексу України. Об`єкт нерухомості, який належить позивачу віднесено до будівель промисловості, тому такий об`єкт не може виступати об`єктом оподаткування. На думку позивача, тлумачення контролюючим органом вказаної норми не на користь платника податків суперечить п.56.21 ст.56 Податкового кодексу України. З огляду на наведене, позивач вказує, що нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відображене в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях є протиправним.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня                2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
З рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, неналежну оцінку судом доказів у справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 22.05.2020 року) визначається коло об`єктів, які не є об`єктами оподаткування відповідним податком. Так, згідно з положеннями підпункту «є» підпункту 266.2.2 зазначеної норми, не є об`єктом оподаткування «будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств». Тобто, саме положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 22.05.2020) встановлюються податкові пільги (звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку чи збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності певних умов). Зазначає, що ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлювалися і Покровською міською радою Дніпропетровської області. Так, рішенням Покровської міської ради № 2 від 13 січня 2017 року (з подальшими змінами та доповненнями) визначено, що не є об`єктами оподаткування об`єкти, перелічені в ст.266.2.2 Податкового Кодексу України (п. 2.1 Рішення). Рішенням Покровської міської ради № 12 від 29.03.2019 визначено, що не є об`єктами оподаткування об`єкти, перелічені в ст.266.2.2 Податкового Кодексу України (п. 2.1 Рішення). Об`єкт нерухомості, який належить позивачу (1/5 частки нежитлової будівлі, головного виробничого корпусу залізо-бетонного, інв. № 1, позначеного на плані літ. «А-4», загальною площею 13678,8 кв.м., до складу якого відносяться: частина І поверху (приміщення з 1 до 21, приміщення № 63) – площею 1452, кв.м., частина ІІ поверху (приміщення з 1 до 21) – площею 1405 кв.м., всього площею 2858, 0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого під реєстраційним номером 30541805), віднесено до об`єкта нерухомості, зазначеного в пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (в редакції, яка діяла з 01.01.2017 року до 22.05.2020 року), а саме: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, та який не може виступати об`єктом оподаткування.
Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві стверджує, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні. Вказує, що відповідно до даних Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником 1/5 частини нежитлової будівлі, головного виробничого корпусу, загальною площею 13678,8 кв.м., розташованого в м. Покров. Вказана нежитлова будівля не визначена нормами Податкового кодексу України як об`єкт нерухомості, що не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, оскільки право власності належить фізичній особі, а не промисловому підприємству, що не суперечить практиці Верховного суду. Відповідачем на підставі рішень Покровської міської ради «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» за спірний період було здійснено розрахунок вказаного податку за 2018 рік та 2019 рік та винесено відповідні податкові повідомлення-рішення, що були надіслані позивачу, проте повернулись на адресу податкового органу без вручення. Вказує, що жодних правових підстав для застосування до позивача податкової преференції за пп.«є»  пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України за 2018, 2019 роки немає, а тому нарахування здійснено правомірно та обґрунтовано.
02.03.2023 на адресу суду, через підсистему «Електронний Суд», від представника позивача надійшли додаткові пояснення. В поясненнях зазначає, що 04.01.2011 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Оветри» (код 05517423) було укладено договір оренди, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав, а ЗАТ "Оветри" прийняло в оренду 1/5 частки нежитлової будівлі головного виробничого корпусу, загальною площею, яка передається в оренду, 2858,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого під реєстраційним номером 30541805. Реальність укладеного договору оренди від 04.01.2011 підтверджується договором іпотеки від 27.05.2011, посвідченого приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Бойко Л.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1693, а також Витягом про реєстрації в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 31565558. Відповідно до п.2 зазначеного договору іпотеки, нерухоме майно ЗАТ «Оветри» передається в іпотеку як забезпечення виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати за договором оренди частки нежитлової будівлі від 04.01.2011. Зазначені договори є чинними і на теперішній час. З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, ПАТ «Оветри» (код 05517423) зареєстровано 05.12.1995, основний вид діяльності - 14.39 Виробництво іншого трикотажного та в`язаного одягу. Даний вид діяльності відноситься до галузі легкої промисловості. На даний час підприємство діє та виконує державні замовлення щодо виробництва зимового одягу (шапок) для потреб Збройних Сил України. Отже, приміщення, належне позивачу, використовується за цільовим та функціональним призначенням. В ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач не надав жодних доказів того, що будівлі, які є власністю позивача, використовуються ним чи ПАТ «Оветри» на підставі договору оренди нежилого приміщення від 01.01.2019 року не за цільовим призначенням.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
На підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що позивачу на праві власності належать об`єкти нерухомого майна, зокрема:
- 1/5 частини нежитлової будівлі, головного виробничого корпусу, інв.№1, загальною площею 13678,8 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
20.08.2019 Головним управління ДФС у Дніпропетровській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області) прийнято податкове повідомлення-рішення №0077385-5850-0409, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, у розмірі 92685,63 грн. за 2018 рік.
10.03.2020 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області прийнято податкове повідомлення – рішення №0014226-5840-0409, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, у розмірі 103888,57грн. за 2019 рік.
Відповідно до розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, органом ДПС нараховано позивачу податку:
- за нерухоме майно – нежитлова будівля 1/5 частини загальної площі 13678,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 : площа 2735,76 кв.м. (1/5 частина загальної площі 13678,8 кв.м.) ставка податку за 1 кв.м. – 33,88 грн. (0,91%*3723,00 грн. (мін. з/п станом на 01.01.2018): 2735,76 кв.м.*33,88 грн. =92685,63 грн. 
Відповідно до розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік, органом ДПС нараховано позивачу податку:
- за нерухоме майно – нежитлова будівля 1/5 частини загальної площі 13678,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 : площа 2735,76 кв.м. (1/5 частина загальної площі 13678,8 кв.м.) ставка податку за 1 кв.м. – 37,97 грн. (0,91%*4173,00 грн. (мін. з/п станом на 01.01.2019): 2735,76 кв.м.*37,97 грн. = 103888,57 грн. 
З матеріалів справи вбачається, що податкові повідомлення-рішення №0077385-5850 від 20.08.2019 року, №0014226-5840-009 від 10.03.2020 року направлені позивачу, однак повернуті органу ДПС з відміткою пошти: «за закінченням терміну зберігання».
Вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся з позовом про їх скасування.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржені податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем відповідно до норм податкового законодавства, а тому відсутні підстави для їх скасування.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України).
Згідно з ст.10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно та в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).
Підстави та порядок обчислення та справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачені статтею 266 ПК. 
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст.266 Податкового кодексу України  платниками податку є фізичні особи, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно пп.266.1.2 п. 266.1 ст.266 ПК України визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:
а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;
б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.
Згідно пп. 266.3.1 п. 266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Відповідно до пп.266.3.2 п. 266.3  ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно пп. 266.5.1 п. 266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним плавним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) періоду, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Рішеннями Покровської міської ради від 22.06.2018р. № 7 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», від 29.03.2019 року № 12 «Про ставки та пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», встановлено ставку податку у розмірі 0,91 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Дані рішення не скасовані в судовому або іншому порядку, внаслідок чого є обов`язковими як для позивача, так і для відповідача у справі.
Позивач вважає, що вказаний об`єкт нерухомості не оподатковується податком на нерухоме майно, у відповідності до підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки позивач вважає вказані будівлі – будівлями промисловості.
Так, відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України ).
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Обмежувальне тлумачення шляхом введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, самостійно, специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме: статусу будівлі промисловості - не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема нормою підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків, зменшення податкового навантаження на тих платників податків (фізичних та юридичних осіб), які є власниками певних об`єктів нерухомості, з метою стимулювання їх використовувати ці об`єкти за функціональним призначенням.
Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні чи юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17.
У цій постанові судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 (справа №806/2676/17), а саме в частині, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
До додаткових пояснень, які надано суду апеляційної інстанції, представником позивача, на підтвердження використання будівель нежитлової нерухомості у виробничій діяльності, додано договір оренди від 04.01.2011, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «Оветри» та договір іпотеки від 27.05.2011.
Колегія суддів зазначає, що такі документи не свідчать про використання позивачем будівель нежитлової нерухомості для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), а свідчать лише про оренду зазначених будівель ЗАТ «Оветри».
Доказів, які б свідчили про використання позивачем будівель нежитлової нерухомості у своїй виробничій діяльності матеріали справи не містять.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, представник позивача в додаткових поясненнях не вказує об`єктивні причини неможливості подання доказів до суду першої інстанції.
При цьому, посилання представника позивача на рішення Покровської міської ради №2 від 13 січня 2017 року, в якому зазначено, що не є об`єктами оподаткування об`єкти, перелічені в ст.266.2.2 Податкового кодексу України, як на одну із підстав для визнання протиправними спірних податкових повідомлень-рішень, є необґрунтованими, оскільки у даному рішенні міської ради відтворено положення Податкового кодексу України, що не є спірним у цій справі.
За таких обставин податковим органом правомірно сформовані податкові повідомлення-рішення від №0077385-5850 від 20.08.2019 на суму 92 685,63 грн. та №0014226-5840-009 від 10.03.2020 на суму 103 888,57 грн. з визначення ОСОБА_1 сум податкових зобов`язань на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у 2018 та 2019 році.
У даному випадку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня           2022 року у справі № 160/11984/22 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак