ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 591/6692/16-к
провадження № 51-3130км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого (у режимі відеоконференції)       ОСОБА_6 ,
захисника (у режимі відеоконференції)           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого
2022 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016200060000912 від 08 листопада 2016 року,
за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Чкалівське Чугуївського району Харківської області, який згідно
з матеріалами кримінального провадження проживає за адресою:
 АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2022 року
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням організаційно-розпорядчих функцій в органах державної влади та місцевого самоврядування
на строк 3 роки і на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_6 
від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Стягнуто з  ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих:  ОСОБА_8 - 1000 грн; ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - по 5000 грн; ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 
- по 7000 грн.
Цивільні позови потерпілих  ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 залишено без розгляду, а провадження у справі за цивільними позовами
 ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 закрито.
Згідно з цим вироком перший заступник Сумського міського голови ОСОБА_6 грубо порушив законодавство про працю, а саме з мотивів особистої неприязні,
за встановлених судом фактичних обставин, які детально викладені у вироку, незважаючи на існування судового рішення, котре забороняло ліквідацію Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради
(далі - Департамент), 06 травня 2016 року звільнив працівників вказаного структурного підрозділу ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 ,
ОСОБА_32 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_25 , ОСОБА_35 , ОСОБА_12 , ОСОБА_36 , ОСОБА_27 , ОСОБА_23 , ОСОБА_11 , ОСОБА_37 ,
ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_22 , ОСОБА_28 , ОСОБА_40 , ОСОБА_21 ,
ОСОБА_10 , ОСОБА_41 , ОСОБА_15 , ОСОБА_42 . Надалі більшість з них звернулись з адміністративними позовами до суду та після скасування незаконних рішень про звільнення були поновлені на роботі.
Ці злочинні дії ОСОБА_6 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 172 КК України,
як незаконне звільнення працівників з роботи з особистих мотивів. При цьому суд не погодився з висновками органу досудового розслідування щодо необхідності кваліфікації злочинних дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 172 КК України
за кваліфікуючими ознаками повторності та вчинення грубого порушення законодавства про працю щодо вагітних жінок, оскільки стороною обвинувачення не було доведено факти незаконного звільнення ОСОБА_6  ОСОБА_20 
і ОСОБА_24 у 2015 році, ОСОБА_24 ще й у липні-серпні 2016 року, а також вчинення вищезазначених дій щодо вагітних жінок.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 14 вересня 2022 року вирок Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_6 залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника  ОСОБА_7 - без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У поданій касаційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду  та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вищезазначені судові рішення
та, за змістом скарги, кримінальне провадження стосовно  ОСОБА_6 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України
(далі - КПК України) через відсутність в діянні  ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення.
Зазначає, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Суд не мотивував свого рішення, неправильно оцінив докази, самостійно визначив епізоди кримінального правопорушення, суттєво змінив їх, не проаналізував обвинувальний акт, усупереч приписам ст. 337 КПК України вийшов за його межі, при цьому не зазначив у вироку висунуте ОСОБА_6 обвинувачення, яке визнав доведеним. Вказує, що місцевий суд визнав ОСОБА_6 винуватим
у незаконному звільненні працівників, не зважаючи на те, що сторона обвинувачення інкримінувала йому організацію та видання незаконного рішення унаслідок чого з посад були звільнені працівники Департаменту.
Вважає, що у ОСОБА_6 не було умислу на вчинення злочину, а наявність
у нього особистих мотивів на звільнення працівників Департаменту нічим
не підтверджено, зокрема й самими працівниками. Навпаки ОСОБА_6 та інші члени ліквідаційної комісії неодноразово пропонували працівникам Департаменту працевлаштування у новоствореному управлінні на аналогічних посадах
зі збільшенням заробітку, що є свідченням відсутності у ОСОБА_6 особистих мотивів на звільнення працівників.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що за змістом обвинувального акта особистий мотив ОСОБА_6 стосувався саме звільнення ОСОБА_24 
з відповідної посади, заради чого ОСОБА_6 і звільняв інших працівників.
Суд же визнав обвинувачення щодо незаконного звільнення ОСОБА_24 недоведеним, а тому не мав права самостійно додатково збільшувати обсяг обвинувачення, щодо встановлення в діях ОСОБА_6 іншого мотиву вчинення злочину, який не був зазначений в обвинувальному акті.
Вказує, що поза увагою апеляційного суду також залишився той факт,
що звільнення працівників відбулось на підставі колегіального рішення - комісії
з ліквідації Департаменту, а не особисто ОСОБА_6 . Наголошує, що останній лише не видав наказ про звільнення працівників, що надалі стало підставою поновлення працівників на роботі.
Вважає, що висновки судів щодо безпідставності звільнення працівників
є неправильними, оскільки підставою для такого звільнення стала ліквідація Департаменту за рішенням сесії Сумської міської ради, а не ініціатива
ОСОБА_6 , який лише виконував зазначене рішення.
Стверджує, що суди не дали належної оцінки діям потерпілих, які під керівництвом ОСОБА_24 організували спротив виконанню обов`язків ліквідаційної комісії, відмовились від працевлаштування на аналогічні посади після звільнення.
Крім того, суди у своїх рішеннях не зазначили, які саме приписи трудового законодавства порушив ОСОБА_6 , вони не містять посилання на незаконність підстави звільнення чи порушення процедури.
Вважає, що звільнення працівників Департаменту, незважаючи на існування судового рішення, яким це було заборонено, фактично є невиконанням вказаного рішення. Однак ОСОБА_6 та інші особи до кримінальної відповідальності
за ст. 382 КК України не притягувалися. Оскільки судові рішення, які перешкоджали ліквідації Департаменту надалі були скасовані судом, рішення Сумської міської ради № 254-МР відповідало нормам закону, а тому, на думку захисника, ліквідаційна комісія, яку очолював ОСОБА_6 , здійснювала свої повноваження на законних підставах.
Звертає увагу на відсутність в матеріалах кримінального провадження постанов про визначення слідчих, прокурорів, доручення про проведення досудового розслідування не відповідають вимогам ст. 110 КПК України у зв`язку з чим докази у кримінальному провадженні зібрані неуповноваженими особами, а тому
є недопустимими.
Апеляційний суд не вказані порушення уваги не звернув та, всупереч практиці Верховного Суду, дійшов помилкового висновку про те, що відсутність в матеріалах кримінального провадження вищезазначених процесуальних документів
не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вважає, що усупереч вимогам статей 370, 404, 419 КПК України суд апеляційної інстанції не перевірив дотримання судом першої інстанції вимог ст. 91 цього Кодексу, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги сторони захисту щодо безпідставності засудження ОСОБА_6 , обмежившись перерахуванням доказів, викладених у вироку суду першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження
Захисник  ОСОБА_7  і засуджений ОСОБА_6 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор  ОСОБА_5  вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки в судах першої та апеляційної інстанцій.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого
ч. 2 ст. 172 КК України.
Розглянувши це кримінальне провадження, суд першої інстанції кваліфікував злочинні дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 172 КК України, визнав його винуватим
у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення та призначив відповідне покарання.
Так, свої висновки щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, суд першої інстанції обґрунтував показаннями, наданими в суді обвинуваченим  ОСОБА_6 , який не заперечував того факту, що знав про існування судового рішення,
яке забороняло ліквідацію Департаменту, а також того, про при звільненні працівників були допущені порушення; показаннями потерпілого ОСОБА_24 щодо обставин незаконного звільнення ОСОБА_6 працівників Департаменту
з особистих мотивів, які також підтвердили потерпілі ОСОБА_43 , ОСОБА_12 , ОСОБА_44 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_32 ,
ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_45 , ОСОБА_15 , ОСОБА_46 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_14 , ОСОБА_39 , ОСОБА_33 , ОСОБА_28 , ОСОБА_26 , ОСОБА_36 , ОСОБА_20 , ОСОБА_23 , ОСОБА_30 , ОСОБА_27 ; показаннями свідків ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 ;даними протоколів слідчих дій, судовими рішеннями в адміністративних справах, іншими письмовими і речовими доказами.
Дослідивши докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов слушного висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України. При цьому суд визнав недоведеним обвинувачення ОСОБА_6 ч. 2 ст. 172 КК України за епізодами незаконного звільнення ОСОБА_6  ОСОБА_20 і ОСОБА_24 у 2015 році, а останнього
ще й у липні-серпні 2016 року, оскільки відповідні розпорядження про звільнення зазначених осіб видавав міський голова ОСОБА_51 . Відповідно, суд
не встановив в діях ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки «повторно». Крім того,
за результатом розгляду кримінального провадження суд не встановив умислу ОСОБА_6 на порушення законодавства про працю щодо вагітних жінок,
у зв`язку із чим відповідну кваліфікуючу ознаку також було виключено
із обвинувачення.
Водночас суд визнав необґрунтованими доводи сторони захисту про те,
що у ОСОБА_6 не було умислу на вчинення злочину, зокрема й особистих мотивів на звільнення працівників Департаменту. Такі мотиви детально викладені у вироку суду, підтверджені показаннями потерпілих та іншими доказами.
Спростовуючи зазначені доводи суд також зазначив, що потерпілі після
їх звільнення звернулися до суду з приводу скасування їх незаконного звільнення та були поновлені на роботі. Посилання на нібито вимушені дії ОСОБА_6 
з огляду на необхідність виконання рішень Сумської міської ради суд визнав безпідставними, правильно зазначивши, що за встановлених обставин, виходячи
з конституційних норм та норм Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП України), пріоритет повинен надаватись дотриманню права на працю громадян, а не необхідності виконання рішень органу місцевого самоврядування.
Суд визнав неспростованим в ході судового розгляду той факт, що на час прийняття рішення про звільнення працівників Департаменту 06 травня 2016 року ОСОБА_6 було відомо про існування постанови Сумського районного суду Сумської області від 29 квітня 2016 року, якою фактично було заборонено вчиняти будь-які дії стосовно ліквідації Департаменту і, з огляду на посаду, яку обіймав обвинувачений, він не міг не розуміти наслідки звільнення працівників усупереч зазначеному судовому рішенню. Його ж скасування в ході подальшого адміністративного процесу через тривалий час після подій 06 травня 2016 року, всупереч доводам захисника, не свідчить про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення у період часу, коли постанова
про забезпечення позову була чинна та підлягала негайному виконанню.
Крім того, місцевий суд врахував та визнав необґрунтованим твердження сторони захисту про те, що колективне рішення про звільнення працівників нібито виключає відповідальність ОСОБА_6 . Суд зазначив, що останній був головою ліквідаційної комісії, незважаючи на наявність заборонного судового рішення голосував за звільнення працівників Департаменту, зокрема й тих, які перебували
у відпустках (в тому числі у зв`язку із вагітністю та пологами) або на лікарняних. Вказане, за висновком суду, свідчить про бездіяльність ОСОБА_6 , як голови комісії, яка полягала у непроведені ретельної перевірки особистих даних кожного працівника на предмет наявності законних перешкод для звільнення,
та необґрунтованість доводів сторони захисту про перешкоджання працівниками Департаменту роботі ліквідаційної комісії, внаслідок чого і були допущені порушення під час їх звільнення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею, а ч. 3 зазначеної статті наділяє суд правом вийти за межі висунутого обвинувачення, вказаного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, лише якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Засади диспозитивності та правила, встановлені ст. 22 КПК України, вимагають
від суду під час розгляду справи зберігати об`єктивність та неупередженість; функції суду та державного обвинувачення є несумісними.
Як уже було зазначено вище, органом досудового розслідування  ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого
ч. 2 ст. 172 КК України. Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в межах саме цього обвинувачення суд розглянув справу, визнавши окремі його епізоди недоведеними та перекваліфікувавши злочинні дії обвинуваченого на ч. 1 ст. 172 КК України, тобто на менш тяжкий злочин.
Отже, доводи захисника про те, що суд самостійно визначив епізоди кримінального правопорушення, суттєво змінив їх, вийшов за його пред`явленого обвинувачення та збільшив його обсяг, зокрема в частині зазначення мотивів вчинення
ОСОБА_6 злочину, безпідставні.
Враховуючи викладене, зокрема приписи ст. 337 КПК України, необґрунтованими
є і міркування захисника про те, що звільнення працівників Департаменту, незважаючи на існування судового рішення, яким це було заборонено, фактично
є невиконанням вказаного рішення та повинно кваліфікуватись за ст. 382
КК України.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що вирок суду належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК України. У ньому вказано формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів злочину, диспозицій статтей (частин статтей) закону України
про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність
за кримінальне правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_6 визнано винуватим, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Всупереч доводам захисника, у вироку зазначено, що ОСОБА_6 своїми злочинними діями, які полягали в незаконному звільненні працівників з роботи
з особистих мотивів, порушив приписи ст. 43 Конституції України та статтей 5-1, 40, 47, 49-3 КЗпП України.
Крім цього, у касаційний скарзі захисник, посилаючись на практику Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (постанови від 22 лютого 2021 року
в справі № 754/7061/15, від 30 березня 2021 року в справі № 638/7656/18,
від 04 жовтня 2021 року в справі № 724/86/20), стверджує про відсутність
в матеріалах кримінального провадження постанов про визначення слідчих, прокурорів, невідповідність вимогам ст. 110 КПК України доручень про проведення досудового розслідування, у зв`язку з чим докази у кримінальному провадженні зібрані неуповноваженими особами, а тому є недопустимими.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що під час судового розгляду в суді першої інстанції прокурор долучив до матеріалів кримінального провадження ряд процесуальних документів на підтвердження повноважень слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні, зокрема доручення від 10 травня 2016 року про проведення досудового розслідування
у кримінальному провадженні № 12016200000000135 слідчим ОСОБА_52 
та ОСОБА_53 (т. 12, а.к.п. 150), повідомлення цих слідчих про початок досудового розслідування зазначеного кримінального провадження відповідно
від 10 та 11 травня 2016 року (т. 12, а.к.п. 151, 152), повідомлення від 10 травня 2016 року про початок досудового розслідування кримінального провадження № 12016200000000136, складеного слідчим ОСОБА_54 (т. 12, а.к.п. 153), постанову про зміну складу групи прокурорів від 12 серпня 2016 року
у кримінальному провадженні № 12015200010000137, до якої включено прокурорів ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 (т. 12, а.к.п. 154, 155), постанову від 12 серпня 2016 року про визначення підслідності кримінального провадження № 12015200010000137 за слідчим відділом Сумського відділу поліції (м. Суми) Головного управління Національної поліції України в Сумській області
(т. 12, а.к.п. 156, 157), доручення від 15 серпня 2016 року про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015200010000137 слідчому ОСОБА_59 (т. 12, а.к.п. 158), постанову від 15 серпня 2016 року
про доручення здійснення досудового розслідування зазначеного кримінального провадження слідчому відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Сумської області (т. 12, а.к.п. 160), постанову від 15 серпня 2016 року призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 12015200010000137, до якої включено прокурорів ОСОБА_55 ,
ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 (т. 12, а.к.п. 161, 162), постанову
від 26 серпня 2016 року про доручення здійснення досудового розслідування зазначеного кримінального провадження слідчому відділу Охтирського відділу поліції (м. Охтирка) Головного управління Національної поліції України в Сумській області (т. 12, а.к.п. 163, 164), постанову від 29 серпня 2016 року призначення (зміну) групи прокурорів у кримінальному провадженні № 12015200010000137,
до якої включено прокурорів ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_55 ,
ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 (т. 12, а.к.п. 166), повідомлення
від 12 серпня 2016 року про початок досудового розслідування кримінального провадження № 42016200000000247, складеного слідчим ОСОБА_62 
(т. 12, а.к.п. 167), доручення від 07 листопада 2016 року про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42016200000000247 слідчому ОСОБА_63 (т. 12, а.к.п. 168), повідомлення цього слідчого про початок досудового розслідування зазначеного кримінального провадження
від 07 листопада 2016 року (т. 12, а.к.п. 169), постанову та повідомлення, складені
того ж дня, про призначення прокурором у кримінальному провадженні
ОСОБА_60 (т. 12, а.к.п. 170, 171).
Однак, у поданій апеляційній скарзі на рішення місцевого суду сторона захисту продовжувала стверджувати про відсутність ряду процесуальних документів, що підтверджують повноваження слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні. На спростування зазначеного твердження апеляційний суд в своїй ухвалі зазначив, що відсутність в матеріалах кримінального провадження вищезазначених процесуальних документів не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Колегія суддів, зважаючи на вищезгадані захисником постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, не може погодитись з наведеним висновком апеляційного суду в цій частині та наголошує, що за наявності відповідних доводів сторони кримінального провадження про відсутність підтвердження повноважень посадових осіб на проведення досудового розслідування, такі доводи мають бути ретельно перевірені.
У випадку встановлення порушень, суд зобов`язаний вирішити питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, з`ясувавши вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання (постанова Великої Палати Верховного Суду
від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17). Цього апеляційним судом
в контексті перевірки вищезазначених доводів сторони захисту зроблено не було.
З огляду на те, що в касаційній скарзі захисник продовжував стверджувати
про відсутність процесуальних документів на підтвердження повноваження слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні, під час касаційного розгляду прокурор заявив клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження процесуальних документів, які не є доказами, а саме: постанови
від 20 квітня 2016 року про призначення прокурором у кримінальному провадженні № 12015200010000137 ОСОБА_64 , постанови від 03 листопада 2015 року
про призначення групи прокурорів у тому ж кримінальному провадженні, до якої увійшли ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , постанови від 03 листопада 2015 року про визначення підслідності зазначеного кримінального провадження за Сумським міським відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області, повідомлення слідчого ОСОБА_67 від 22 квітня 2016 року про початок досудового розслідування кримінального провадження № 12015200010000137, доручення від 13 листопада 2015 року про проведення досудового розслідування зазначеного кримінального провадження слідчому ОСОБА_68 , повідомлення
від 12 травня 2016 року про визначення груп прокурорів у кримінальних провадженнях № 12016200000000135, № 12016200000000136, до складу яких увійшли ОСОБА_69 та ОСОБА_70 , постанови від 07 листопада 2016 року
про доручення здійснення досудового кримінального провадження № 42016200000000247 слідчому відділу Охтирського відділу поліції (м. Охтирка) Головного управління Національної поліції України в Сумській області, повідомлення від 12 серпня 2016 року про зміну складу групи прокурорів
у кримінальному провадженні № 12015200010000137, до складу якої увійшли ОСОБА_71 , ОСОБА_70 , ОСОБА_69 , ОСОБА_72 , повідомлення
від 15 серпня 2016 року про призначення групи прокурорів у тому ж кримінальному провадженні, до складу якої увійшли ті ж прокурори, повідомлення від 23 березня 2016 року про призначення ОСОБА_73 прокурором у кримінальному провадженні № 42016200000000075, постанови від 12 грудня 2016 року
про визначення підслідності кримінального провадження № 12015200010000137 за слідчим відділом поліції Головного управління Національної поліції України
в Сумській області, постанови від 15 квітня 2016 року про визначення підслідності кримінального провадження № 12015200010000137 за прокуратурою Сумської області, копії відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань
про призначення ОСОБА_74 слідчим у цьому кримінальному провадженні
№ 42016200060000912.
Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що в різний час кримінальні провадження № 42016200000000135, 42016200000000136, 42016200000000075, 42016200000000247, 42016200000000137 були об`єднані
в одне під останнім номером, з якого в подальшому виділено кримінальне провадження № 42016200060000912 стосовно ОСОБА_6 , досудове розслідування у якому завершував слідчий ОСОБА_75 під процесуальним керівництвом прокурора ОСОБА_57 
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що чинний кримінальний процесуальний закон не містить приписів щодо обов`язкового призначення слідчого чи прокурора у кримінальному провадження, яке було виділено або об`єднано з іншим, якщо після початку досудового розслідування
вже було визначено слідчого, прокурора, або ж групу слідчих чи прокурорів
для його проведення (постанова від 13 листопада 2019 року в справі
№ 591/3009/17, від 14 вересня 2022 року в справі № 740/2968/16-к,
від 17 листопада 2022 року в справі № 564/2082/16-к).
До того ж, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17, в поданій касаційній скарзі сторона захисту не навела обґрунтування, яким чином,
на її думку, можливі порушення при призначенні слідчих та прокурорів істотно вплинули на права ОСОБА_6 або якимось чином звузили їх чи обмежили захист в можливостях ефективного використання наданих процесуальних прав обвинуваченому.
Крім того, у ході судового розгляду ніким з учасників не спростовано,
що вищезазначені особи були уповноважені на здійснення досудового розслідування та процесуального керівництва. Вказані особи визначено слідчими
та прокурорами у кримінальному провадженні відповідно до положень статей 37, 39 КПК України.
Виходячи з наведеного, оскільки наявними в матеріалах справі та наданими під час касаційного розгляду процесуальними документами, іншими даними підтверджено повноваження слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні № 42016200060000912, та первинних кримінальних проваджень, з яких останнє було виділено, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи захисника щодо проведення досудового розслідування неуповноваженими особами.
Висновки судів у частині призначеного  ОСОБА_6 покарання та звільнення
від нього у зв`язку із закінченням строків давності в касаційному порядку ніким
не оспорюються.
Апеляційний суд, перевіряючи інші доводи сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, аналогічні тим, які були предметом розгляду в суді першої інстанції та викладені в касаційній скарзі захисника, погодився з наведеними висновками суду першої інстанції.
Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та практику ЄСПЛ,
яка вказує на необхідність належної оцінки всіх важливих аргументів сторін
і наведення в судовому рішенні достатніх мотивів, суд апеляційної інстанції перевірив під час апеляційного перегляду доводи поданої апеляційної скарги, вмотивовано погодившись із рішенням суду першої інстанції. В рішенні апеляційного суду належним чином зазначено підстави, на яких воно ґрунтується. Ухвала цього суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК України. Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на всі основні доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, які здебільшого є аналогічними доводам його ж касаційної скарги, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави,
з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію.
Вищезазначене дозволяє колегії суддів касаційного суду дійти висновку, що суд апеляційної інстанції розглянув подану апеляційну скаргу з дотриманням положень ст. 405 КПК України і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим
та вмотивованим.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості засудженого зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК України
на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами,
які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення, і фактично зводяться до неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом касаційного розгляду.
Враховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, подана касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 08 лютого 2022 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 14 вересня 2022 рокустосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                             ОСОБА_3