ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/13068/22 пров. № А/857/128/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                        Гінди О.М., Ніколіна В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2022 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області  про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

           суддя (судді) в суді першої інстанції – Желік О.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив:    визнати протиправними дії щодо зменшення відсоткового значення розміру його пенсії з 90% до 70% сум грошового забезпечення та обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами для непрацездатних осіб при здійсненні перерахунку пенсії за вислугу років з 01 грудня 2019 року; зобов`язати здійснити перерахунок та виплату його пенсії за вислугу років з 01 грудня 2019 року на підставі довідки, виданої Державною установою  Територіальним медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області  № 1020 від 04 червня 2021 року відповідно до статті 63 Закону України  Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб  від 09 квітня 1992 року № 2262-ХП, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення, без обмеження її розміру десятьма прожитковими мінімумами для непрацездатних осіб, з урахуванням раніше проведених виплат.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України  «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  № 2262-XII від 09 квітня 1992 року. Вказує, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року по справі № 380/15589/21 відповідачем 01 травня 2022 року здійснено перерахунок його пенсії, внаслідок чого розмір її зменшено з 90% на 70% грошового забезпечення та обмежено десятьма прожитковими мінімумами для непрацездатних осіб. Вважає вказані дії відповідача протиправними, такими, що порушують його право на пенсійне забезпечення.  Вважає, що при такому перерахунку відповідачем протиправно обмежено його пенсію максимальним розміром, оскільки це суперечить рішенню Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, щодо зменшення ОСОБА_1 розміру пенсії з 90% до 70% від грошового забезпечення згідно довідки ДУ  Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області  № 1020 від 04.06.2021 року та обмеженням її максимальним розміром. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести з 01.12.2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з розрахунку 90% відповідних сум грошового забезпечення, без обмеження максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність на підставі довідки № 1020 від 04.06.2021 року наданої ДУ  Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області  з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частина 7 статті 43  Закону № 2262, якою було передбачено обмеження пенсій максимальним розміром, втратила чинність з дня ухвалення  рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016. За таких обставин дії органу Пенсійного фонду України щодо обмеження позивачу пенсії максимальним розміром є протиправними. Порушені права позивача підлягають відновленню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо застосування з 01 грудня 2019 року при розрахунку пенсії позивача обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, та зобов`язання відповідача здійснити з 01 грудня 2019 року нарахування та виплату пенсії позивача без обмеження максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, із урахуванням виплачених сум.
 Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що при виконанні рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року по справі № 380/15589/21 Головним управлінням ПФУ у Львівській області правомірно застосовано обмеження пенсії позивача максимальний розміром та перераховано пенсію у розмірі 70 відсотків грошового забезпечення. Стверджує, що не заслуговують уваги посилання суду першої інстанції  на рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року, оскільки спірні положення Закону № 2262 обмежено конкретним часовим періодом - з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, відтак не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Зазначає, що положення статті 2 Закону № 3668 не визнавались Конституційним Судом України неконституційними. 
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та з 01 червня 2008 року отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України  «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  № 2262-XII від 09 квітня 1992 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 380/9258/20 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку та виплати пенсії з врахуванням 90 відсотків відповідної суми грошового забезпечення з 01.01.2016 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.01.2016 перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 63 Закону України  Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб  від 09.04.1992 №2262-ХІІ у порядку і розмірах, визначених  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103  Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з врахуванням виплачених сум.
Державна установа «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» Міністерства внутрішніх справ України склала та направила на адресу відповідача довідку про розмір грошового забезпечення позивача від 04 червня 2021 року № 1020.
У зв`язку з цим, позивач звернувся до відповідача із заявою від 06 липня 2021 року про перерахунок пенсії з 01 грудня 2019 року на підставі довідки від 04 червня 2021 року № 1020.
Листом від 03 серпня 2021 року № 10196-9030/Я-52/8-1300/21 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для перерахунку пенсії та зазначив, що після визнання протиправним та нечинним пункту 3 Постанови № 103 Кабінет Міністрів України не приймав інших рішень про умови та порядок перерахунку пенсій осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року по справі № 380/15589/21  визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії з 01.12.2019 на підставі довідки від 04.06.2021 № 1020 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 19.11.2019 у відповідності до  постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 № 988. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.12.2019 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії на підставі довідки від 04.06.2021 № 1020 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 19.11.2019 у відповідності до  постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 № 988, з урахуванням виплачених сум.
На виконання вищевказаного рішення суду Головним управлінням ПФУ у Львівській області проведено перерахунок пенсії позивача у розмірі 70% грошоовго забезпечення та застосовано обмеження максимальним розміром пенсії.
16 липня 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення виплати пенсії з 01 грудня 2019 року у розмірі 90% від відповідних сум грошового забезпечення, без обмеження її максимальним розміром (а.с.23-24).
Листом від 17 серпня 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило позивача, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 380/15589/21 на Головне управління не покладено зобов`язань щодо перерахунку пенсії позивача, виходячи з розрахунку 90% відповідних сум грошового забезпечення. Вказано, що відсутні підстави  для перерахунку пенсії з оновленого грошового забезпечення з розрахунку 90% відповідних сум грошового забезпечення  без обмеження її максимальним розміром (а.с.25).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Стосовно позовних вимог у частині зменшення з 01 грудня 2019 року відсоткового значення розміру пенсії з 90% до 70% сум грошового забезпечення колегія суддів зазначає таке.
Стаття 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII  (в редакції чинній на момент призначення позивачу пенсії) передбачала, що пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах:
а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення;
б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ або служба в державній пожежній охороні (пункт «б» статті 12): за загальний трудовий стаж 25 років - 50 процентів і за кожний рік стажу понад 25 років - один процент відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43);
в) особам, зазначеним у пунктах «а» і «б» цієї статті, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження служби і віднесені до категорії 1, розмір пенсії за вислугу років збільшується на 10 процентів, а віднесеним до категорій 2, 3 - на 5 процентів відповідних сум грошового забезпечення.
Загальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 90  процентів відповідних сум грошового забезпечення, а особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження служби і віднесені до категорії 1, - 100 процентів, до категорії 2, - 95 процентів.
08 липня 2011 року Верховною Радою України прийнято Закон № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності 01 жовтня 2011 року, підпунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень якого внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ, зокрема у частині другій статті 13 цифри « 90» замінено цифрами « 80».
27 березня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі  Закон № 1166), який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, крім деяких положень, пунктом 23 Розділу ІІ якого внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ: у частині другій статті 13 цифри « 80» замінено цифрами « 70». Ці зміни набрали чинності з 01 травня 2014 року.
Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі  Закон № 3668-VI) та Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі  Закон № 1166-VII) внесено зміни до частини другої статті 13 Закону №2262-ХІІ, яким встановлено, що максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70% відповідних сум грошового забезпечення.
Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що порядок перерахунку раніше призначених пенсій військовослужбовців урегульований не статтею 13 Закону № 2262-XII, а іншими нормами права, а саме: статтею 63 Закону № 2262-XII, Порядком № 45.
Статтею 63 Закону № 2262, у редакції, чинній з 01 січня 2017 року, визначено підстави перерахунку раніше призначених пенсій.
Згідно з цією статтею перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку.
Якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії, то пенсія перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців з дня подання додаткових документів і не раніше, ніж з дня введення в дію цього Закону.
Перерахунок пенсій особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах цього Закону, здійснюється з урахуванням видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством для поліцейських.
Усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.
Звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, яким присвоєні чергові військові (спеціальні) звання під час перебування їх у запасі або у відставці, раніше призначені їм пенсії з урахуванням нових присвоєних військових (спеціальних) звань не перераховуються.
Проаналізувавши вищенаведені норми права, колегія суддів вказує, що стаття 13 Закону № 2262 регулює порядок призначення пенсій, а стаття 63 визначає підстави, умови і порядок їх перерахунку. Внесені Законом № 3668 та Законом № 1166 зміни до статті 13 Закону № 2262 щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії за вислугу років військовослужбовцям та особам, які мають право на пенсію за цим Законом у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії є різними за змістом і механізмом їх проведення. Нормами, які визначають механізм здійснення перерахунку пенсії за вислугу років є норми статті 63 Закону № 2262, яка не зазнала змін у зв`язку з прийняттям Закону № 3668 та Закону № 1166.
Крім того, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції враховує, що 16 жовтня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила рішення у зразковій справі № 240/5401/18 (провадження № 11-198заі19), в якому дійшла висновку, що відсотковий розмір при призначенні пенсії визначається статтею 13 Закону 2262-XII на момент призначення пенсії, а розміри складових пенсії визначаються Кабінетом Міністрів України.  Як слідує із наведених норм, такі складові пенсії, як і їх розміри, не є сталими і регулюються постановами Кабінету Міністрів України. Разом з тим відсоткове співвідношення, установлене статтею 13 Закону 2262-XII, уже призначеної пенсії до складових грошового забезпечення (окладу) є сталим, оскільки визначається на день призначення пенсії.
Із матеріалів справи слідує, що з 01 червня 2008 року позивачу призначена пенсія за вислугу років у розмірі 90% грошового забезпечення. На момент призначення пенсії позивачу діяла норма частини 2 статті 13 Закону № 2262, яка визначала, що максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 90 процентів відповідних сум грошового забезпечення.
Таким чином, при здійсненні перерахунку пенсії позивача з 01 квітня 2019 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 380/15589/21, яка призначена йому ще з 01 червня 2008 року, у відповідача були відсутні правові підстави для обмеження її розміру 70% грошового забезпечення, оскільки при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення, натомість відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислюється при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що питання зменшення відсоткового значення розміру пенсії позивача при здійсненні її перерахунку вже було предметом судового розгляду у справі № 380/9258/20.
Так, Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 380/9258/20 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку та виплати пенсії з врахуванням 90 відсотків відповідної суми грошового забезпечення з 01.01.2016 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.01.2016 перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 63 Закону України  Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб  від 09.04.1992 №2262-ХІІ у порядку і розмірах, визначених  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103  Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з врахуванням виплачених сум.
Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Таким чином, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 380/9258/20, яке набрало законної сили, є остаточним, обов`язковим для виконання та врахування пенсійним органом під час обчислення розміру пенсійних виплат ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року.
Остаточне рішення суду є обов`язковим до виконання до моменту зміни умов, за яких його ухвалено.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України» (заява № 43331/12) зауважив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.
Отже, зміна нормативно-правового регулювання окремого питання дійсно може мати наслідком втрату актуальності судового рішення, у якому суд розглянув питання застосування норми права, що у подальшому зазнала змін.
Водночас за обставин цієї справи відповідні зміни до законодавства з моменту набрання законної сили рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 380/9258/20, не вносилися.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо зменшення відсоткового значення розміру пенсії позивача при здійсненні її перерахунку з 01 грудня 2019 року з 90% до 70% відповідних сум грошового забезпечення, є протиправними, тому належним способом захисту  порушених прав позивача є зобов`язання відповідача провести з 01 грудня 2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з розрахунку 90% відповідних сум грошового забезпечення згідно довідки ДУ  Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області  № 1020 від 04 червня 2021 року.
Щодо позовних вимог в частині обмеження з 01 грудня 2019 року розміру пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до положень  статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08 липня 2011 року  (далі  Закон № 3668-VI), максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб,  які мають особливі заслуги перед  Батьківщиною), призначених (перерахованих)  відповідно до  Митного кодексу України,  законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет  Міністрів  України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів»,  Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Закон № 3668-VІ  набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, як це передбачено пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень.
Відповідно до пункту 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI  обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом. Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України  Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування  та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
Законом № 3668-VI  внесено зміни у ч. 7  ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09 квітня 1992 року  (далі - Закон № 2262-XII), яку викладено в такій редакції: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення частини сьомої  статті 43 Закону № 2262-XII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини цього  Рішення  положення частини сьомої  статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20 грудня 2016 року.
Конституційний Суд України у Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають  статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43  Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої  статті 17 Конституції України  щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема, у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому, Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене  Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою  статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі  Закону № 2262-XII, десятьма  прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію  Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у  статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції  Закону № 3668-VI.
Колегія суддів зазначає, що буквальне розуміння змін внесених Законом № 1774-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року дозволяє стверджувати, що у Законі №2262-XII відсутня частина сьома статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.
Таким чином, протягом 2017-2020 років стаття 43 Закону №2262-XII не передбачала і не передбачає положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, а отже, внесені Законом № 1774-VIII до частини сьомої зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 522/3093/17, 08 серпня 2019 року у справі № 522/3271/17, 30 жовтня 2020 року у справі № 522/16881/17, 31 березня 2021 року у справі № 815/3000/17.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вказані зміни не мають ніякого відношення до перерахунку пенсії осіб, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-XII, оскільки встановлювали конкретний період обмеження, а саме по 31 грудня 2017 року, у той час як предметом спірних правовідносин є обмеження пенсії позивача максимальним розміром під час здійснення її перерахунку з 01 грудня 2019 року.
Колегія суддів зазначає, що положення частини сьомої  статті 43 Закону № 2262-XII  та положення частини першої  статті 2 Закону № 3668-VІ  (у частині поширення її дії на  Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до  Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає  статті 17 Конституції України  положення частини сьомої  статті 43 Закону № 2262-XII.
При цьому положення  статті 2 Закону № 3668-VI  (у частині поширення її дії на  Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої  статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між  Законом № 2262-XII  з урахуванням  Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016  року № 7-рп/2016  та  Законом № 3668-VI  - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суб`єктом владних повноважень, у спірних правовідносинах, надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення  статті 2 Закону № 3668-VI. Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром.
Колегія суддів вважає помилковими посилання скаржника на наявність у  статті 2 Закону № 3668-VI  положень стосовно можливості обмеження пенсії максимальним розміром на рівні 10 прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб, оскільки Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності військовослужбовців як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).
Відповідно до ч. 2  ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі  ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010  року  у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18, із посиланням на положення статей  1,  8,  92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у цій справі застосуванню підлягають норми  Закону № 2262-XII  з урахуванням  Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року, № 7-рп/2016, а не норми  Закону № 3668-VI.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 грудня 2021 року у справі № 400/2085/19.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що порушені права позивача підлягають відновленню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо застосування з 01 грудня 2019 року при розрахунку пенсії позивача обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, та зобов`язання відповідача здійснити з 01 грудня 2019 року нарахування та виплату пенсії позивача без обмеження максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, із урахуванням виплачених сум.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській  області залишити без задоволення, а рішення    Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2022 року  у справі № 380/13068/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 21 березня 2023 року.