КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
21 лютого 2023 року
 
м. Київ
 
справа №759/50/22
провадження №22-ц/824/3425/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - Апарат Верховної Ради України
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача Апарату Верховної Ради України - Кот Оксани Василівни
 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року у складі судді Бабич Н.Д.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити              ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 183 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу», а також нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позову посилалася на те, що за час роботи в Апараті Верховної Ради України станом на день звернення до суду із позовом їй не було виплачено компенсацію за 183 календарних дні щорічної відпустки. 
На підставі викладеного позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року позов задоволено.
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 183 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу».
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Апарату Верховної Ради України на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.
Не погоджуючись з указаним рішенням представник відповідача Апарату Верховної Ради України - Кот О.В. звернулася до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим судом першої інстанції з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, що є підставою для його скасування.
Вказує, що представником Апарату Верховної Ради України у вказаній справі було заявлено клопотання про закриття провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, однак ухвалою суду від 16 червня 2022 року суд безпідставно та необґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання, чим допустив порушення процесуальних положень чинного законодавства України.
Наголошує на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народними депутатами України, зазначаючи що Апарат Верховної Ради України є неналежним відповідачем у справі. 
Не погоджується з висновком місцевого суду, що видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку має нести Апарат Верховної Ради України, оскільки відповідач є органом, який здійснює документальне та фінансове забезпечення трудових відносин між помічником-консультантом та народним депутатом України.
Зауважує, що трудовий договір між Апаратом Верховної Ради України та               ОСОБА_1 не укладався, помічники-консультанти народних депутатів України не здійснюють жодних обов`язків на виконання повноважень Апарату і не звітують про виконану роботу на посаді помічника-консультанта народного депутата України перед Апаратом, вони призначаються на строк на посаду повноважень народного депутата України, припинення повноважень народного депутата є підставою для звільнення його помічників-консультантів на підставі пункту 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України.
Зазначає, що саме депутат є безпосереднім керівником стосовно своїх помічників-консультантів, який самостійно визначає їхню кількість, посадові обов`язки, напрями діяльності, а також особисто розподіляє виділений йому Верховною Радою місячний фонд заробітної плати помічників-консультантів, визначає вид та розмір виплат, приймає рішення щодо надання відпусток, матеріальної допомоги та виплати компенсацій, тощо, що, на думку апелянта, свідчить про відсутність у Апарата Верховної Ради України статусу «роботодавця».
Вказує, що Розпорядження №1305-к від 27 серпня 2019 року в частині «провести виплату компенсації за невикористану відпустку помічникам-консультантам в межах економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України» позивач не оскаржувала.
Посилається на те, що у зв`язку з повним використанням, розподіленням фонду народними депутатами України, у Апарата Верховної Ради України не було правових підстав здійснити нарахування та виплату компенсації ОСОБА_1 за всі календарні дні невикористаної основної щорічної відпустки за період роботи з липня 2009 року по серпень 2019 року, а тому вважає, що розрахунок з ОСОБА_1 при її звільненні 29 серпня 2019 року був проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_7 
Також позивачу відповідно до розрахункового листа за серпень 2019 року було виплачено компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, що не було взято судом першої інстанції до уваги.
Повідомляє, що ОСОБА_1 не надавала жодних доказів, які б свідчили про заборгованість по виплатам у зв`язку з її звільненням, а суд приймаючи рішення, керувався виключно поясненнями, вимогами позивача, викладеними у позові, які не підтвердженні доказами.
Уважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки з позивачем не було проведено фактичного розрахунку, у зв`язку з тим, що вимога виплатити компенсацію за невикористану відпустку до визначеного відповідача є незаконною.
 01 лютого 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якому остання, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.
Зокрема, зазначає, що позивачем подано два позови до Апарату Верховної Ради України, які не є однаковими та належать до різних юрисдикцій, оскільки предметом позову, що поданий до Окружного адміністративного суду м. Києва, є грошова компенсація за 347,5 днів невикористаної відпустки за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України з поширенням Закону України «Про державну службу», а в цій справі - за 183 дні невикористаної відпустки за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України без поширенням Закону України «Про державну службу».
Зауважує, що Апарат Верховної Ради України є уповноваженим органом для фінансового та кадрового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, а тому вважає доводи сторони відповідача, що Апарат Верховної Ради України не може бути належним відповідачем у справі, помилковими.
Посилається на те, що відсутність у відповідача бюджетних призначень на оплату праці не може бути правовою підставою для невиконання вимог закону, видатки з виплати грошової компенсації відповідач має нести у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Представник відповідача у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата відповідачем позивачу грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в день її звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення з нею повного розрахунку під час звільнення, порушує майнові права та інтереси позивача, а тому підлягає стягненню.
Оскільки позивачу невиплачено відповідачем компенсацію за невикористану відпустку в день її звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню.
Проте, колегія не в повній мірі погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне. 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України від  10 лютого 2021 року № 20-20/118 ОСОБА_1 :
- з 01 липня 2002 року по 19 травня 2004 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».;
- з 20 травня 2004 року по 31 серпня 2004 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_4 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
- з 01 вересня 2004 року по 28 лютого 2006 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
- з 01 березня 2006 року по 25 травня 2006 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_4 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
За період роботи з 01 липня 2002 року по 25 травня 2006 року не використано 61 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 26 травня 2006 року по 23 листопада 2007 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України п`ятого скликання ОСОБА_4 з поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 44,5 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 26 листопада 2007 року по 28 лютого 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 29 лютого 2008 року по 17 березня 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_4 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
З 18 березня 2008 року по 13 липня 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 14 липня 2008 року по 20 липня 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_4 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
З 21 липня 2008 року по 15 жовтня 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 15 жовтня 2008 року по 01 лютого 2009 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України п`ятого скликання ОСОБА_4 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
За період роботи з 26 листопада 2007 року по 01 лютого 2009 року не використано 21,5 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 02 лютого 2009 року по 30 червня 2009 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_5 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 01 липня 2009 року по 05 квітня 2010 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_5 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
З 06 квітня 2010 року по 30 вересня 2010 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_5 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 01 жовтня 2010 року по 04 лютого 2011 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_5 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
За період роботи з 02 лютого 2009 року по 04 лютого 2011 року не використано 60 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 07 лютого 2011 року по 15 квітня 2017 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 06 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 03 квітня 2012 року по 12 грудня 2012 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_6 без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 21 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 13 грудня 2012 року по 18 лютого 2013 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_7 без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 5,5 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 02 квітня 2013 року по 30 червня 2014 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_7 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
З 01 липня 2014 року по 27 листопада 2014 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_7 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
За період роботи з 02 квітня 2013 року по 27 листопада 2014 року не використано 42.5 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 01 грудня 2014 року по 29 серпня 2019 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_7 (патронатна служба). За вказаний період не використано 85,5 календарних дні щорічної основної відпустки.
Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що за час роботи в Апараті Верховної Ради України без поширення дії Закону України «Про державну службу». ОСОБА_1 не виплачено компенсацію за 183 календарних дні щорічної основної відпустки.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач в день звільнення протиправно не виплатив їй всю належну грошову компенсацію за невикористані 183 календарні дні основної щорічної відпустки.
Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII (далі Закон №2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі Положення №379/95-ВР).
Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Згідно з частиною третьою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Виходячи зі змісту частини 7 статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від                      13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення) помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Відповідно до частини 2 Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.
Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.
Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.
Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.
У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
При цьому, згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.
Підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового так і фінансового забезпечення прикріплених помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі. Тобто, саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (не виплату) їх місячного фонду заробітної плати, яка не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, безпідставними є твердження сторони відповідача, що Апарат Верховної Ради України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, а отже у відповідача відсутній обов`язок виплатити позивачу виплати при звільненні.
За правилами частини 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.
За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII) (далі - Закон № 3723-XII) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і тих, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України, підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону №504/96-ВР.
Згідно з частиною третьою статті 2 Закону №504/96-ВР, право на відпустки забезпечується: 1) гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; 2) забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Наведені положення частини першої та четвертої статті 24 Закону №504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 КЗпП України.
Статтею 3 Закону №504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
Отже, як слідує з системного аналізу наведених норм, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи із займаної посади.
При цьому, виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем не використано за спірний період 183 календарних дні щорічної основної відпустки за періоди роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення дії Закону України «Про державну службу».
За таких обставин, невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації відповідачем, на фінансовому забезпеченні якого і перебувала позивач, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Доводи відповідача, що у зв`язку з повним використанням, розподіленням фонду народними депутатами України, у Апарата Верховної Ради України не було правових підстав здійснити нарахування та виплату компенсації ОСОБА_1 за всі календарні дні невикористаної основної щорічної відпустки за період роботи з липня 2009 року по серпень 2019 року, а тому розрахунок з ОСОБА_1 при її звільненні 29 серпня 2019 року був проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_7, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.
Виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону №504/96-ВР та КЗпП України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.
Обмежене фінансування державних органів жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у особи права на отримання гарантованої законом виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, у тому числі з посади помічника-консультанта народного депутата України.
Чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані нею 183 календарні дні щорічної основної відпустки, а тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку є законним та обґрунтованим.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку.
За частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, у день звільнення позивача Апаратом Верховної Ради України не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки, у зв`язку з чим, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від                          24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Аналогічні правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі №806/305/17.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями                ст.ст. 117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що визначаючись щодо розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має зокрема встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.
Таким чином, зважаючи на те, що станом як на час звернення позивача до суду, так і на час ухвалення рішення суду першої інстанції, остаточного розрахунку з позивачем проведено не було, тобто відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані нею 183 календарні дні щорічної основної відпустки, у суду відсутня можливість встановити період затримки (прострочення) належної позивачу виплати, що є однією з умов проведення розрахунку суми компенсації втрати частини доходів.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
При цьому, доводи відповідача щодо наявності підстав для закриття провадження у даній справі, у зв`язку з тим, що в Окружному адміністративному суді міста Києва перебуває на розгляді справа №640/15577/21 з аналогічним позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, є неспроможними з огляду на те, що позови у справі №640/15577/21 та у даній справі не є тотожними. Предметом спору у справі №640/15577/21 є грошова компенсація за 347,5 днів невикористаної відпустки за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України з поширенням Закону України «Про державну службу», тоді як у даній справі - грошова компенсація за 183 дні невикористаної відпустки за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України без поширенням Закону України «Про державну службу».
Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду в частині зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Таким чином, з Апарату Верховної Ради України на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 496,20 грн. 
Судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 744,30 грн слід компенсувати Апарату Верховної Ради України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргупредставника відповідача Апарату Верховної Ради України - Кот Оксани Василівни - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року в частині зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - скасувати.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - відмовити. 
В іншій частині рішення - залишити без змін.
Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 496,20 грн. 
Судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 744,30 грн компенсувати Апарату Верховної Ради України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «21» лютого 2023 року.

 
Головуючий                                                                           В.А. Кравець 

Судді                                                                                       О.В. Желепа 

                                                                                                 О.Ф. Мазурик