Номер провадження: 22-ц/813/1442/23 
Справа № 521/19301/20
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Громіка Р.Д.,
                                Драгомерецького М.М.,
за участю секретаря                 Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» - адвоката Мирошніченко Інни Вадимівни на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Бобуйка І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» про визнання недійсними правочинів, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди, 
встановив:

20.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», та в 20 квітня 2021 року змінивши предмет позову (т.1, а.с.221-224), просив суд: 
- визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00013842 від 19.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА»; 
- визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00013935 від 31.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА»; 
- застосувати наслідки недійсного правочину - договору фінансового лізингу № 00013842 від 19.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» грошових коштів в сумі 482 941,46 грн. на користь ОСОБА_1 ; 
- застосувати наслідки недійсного правочину - договору фінансового лізингу № 00013935 від 31.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» грошових коштів в сумі 487 855,00 грн., на користь ОСОБА_1 ; 
- стягнути з ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_1 40 000, 00 грн. моральної шкоди; 
- стягнути з ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_1 судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що 19.05.2017 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено Договір про фінансовий лізинг №00013842 щодо автомобілю «Wolkswagen polo», шасі № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . 
31.05.2017 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено інший Договір про фінансовий лізинг №00013935 - щодо автомобілю «Wolkswagen polo», шасі № НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 . 
Предметом вказаних договорів, згідно розділу 1 «Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу» додатку до договорів лізингу є: придбання об`єктів лізингу ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» та їх передання лізингоодержувачу. Лізингодавцем за вказаними договорами є ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», а лізингоодержувачем - ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що укладені між ним та відповідачем вищевказані договори фінансового лізингу є недійсними, з огляду на наступне:
відсутність у ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» ліцензії на здійснення фінансових послуг; 
не включення ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» до Державного реєстру фінансових установ; 
наявність в правочинах несправедливих умов; 
наявність в правочинах умов, що вводять позивача, як споживача послуг, в оману;
наявність в правочинах умов, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу, а тому підлягають застосуванню наслідки їх недійсності.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив повернути сторони в первісний стан, тобто здійснити реституцію за недійсними договорами лізингу, у зв`язку з чим лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцеві передані за договором, об`єкти лізингу, якими він користується з урахуванням їх нормального зносу.
Крім іншого, позивач стверджував, що суперечливою поведінкою відповідача йому було завдано значних моральних страждань, оскільки відповідач з одного боку надсилає позивачу рахунки на сплату щомісячних лізингових платежів, а з іншого боку - вчиняє примусові дії щодо розірвання договорів в односторонньому порядку та повернення об`єктів лізингу.
Посилаючись на те, що вказана поведінка відповідача суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, не відповідає попереднім заявам та поведінці відповідача, за умови, що позивач, який діє собі на шкоду, розумно покладається на них, та суперечить доктрині «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), позивач також просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за завданні душевні страждання в сумі 40 000 грн., а також судові витрати у справі.
Заперечуючи проти позовних вимог, представник ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» надав суду першої інстанції відзив, в якому просив відмовити в їх задоволенні, у тому числі через пропуск строку позовної давності (т.1, а.с.118-135, 237-238) .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково (т.2, а.с.54-60). 
Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00013842 від 19.05.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА». 
Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00013935 від 31.05.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА».
Застосовано наслідки недійсного правочину - договору фінансового лізингу № 00013842 від 19.05.2017 року, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 482 941,46 грн. 
Застосовано наслідки недійсного правочину - договору фінансового лізингу № 00013935 від 31.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 487 855,00 грн.
Стягнуто з ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4 000,00 грн. 
Стягнуто з ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір пропорційно задоволених вимог у розмірі 9747,96 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» адвокат Мирошніченко І.В.  ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року,та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Нестеренко І.В., посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення, просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення (т.2, а.с. 104-109).

       Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с. 156-160).
Також слід зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 15.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 23.03.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше ніж півтора року (т.2, а.с.96), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.
З цих підстав, у задоволенні третього клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Сільницького І.В. про відкладення розгляду справи, відмовлено (т.2, а.с. 134,135, 150,151, 165,166).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.2, а.с.104-109), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.2020 року позовну заяву  ОСОБА_1 до ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» про визнання недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди, передано за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (т.1, а.с. 58).
Проте, постановою Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1, а.с. 88).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», а також у відповідності до  Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 
Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону.

Договір лізингу є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що у відповідності до принципу аналогії до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа № 1-26/2011), в якому зазначено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.
Отже, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

З матеріалів справи вбачається наступне:
19.05.2017 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено Договір про фінансовий лізинг №00013842 щодо автомобілю «Wolkswagen polo», шасі № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 (т.1 а.с.9-21);
31.05.2017 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено Договір про фінансовий лізинг №00013935 - щодо автомобілю «Wolkswagen polo», шасі № НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 (т.1 а.с.22-33). Предметом вказаних договорів, згідно розділу 1 «Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу» додатку до договорів лізингу є: придбання об`єкта лізингу ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» та його передання лізингоодержувачу. 
Лізингодавцем за вказаними договорами є відповідач - ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», а лізингоодержувачем є позивач ОСОБА_1 .

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правочини є недійсними з огляду на відсутність у ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» ліцензії на здійснення фінансових послуг та не включення вказаного товариства до Державного реєстру фінансових установ, що виключає можливість надання ними послуг фінансового лізингу.
Так, укладаючи 19.05.2017 року та 31.05.2017 року договори фінансового лізингу з  ОСОБА_1 , ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» не повідомило  ОСОБА_1 , що у товариства немає ліцензії на здійснення фінансових послуг. Окрім того, вказане товариство не включене до Держаного реєстру фінансових установ, за наявності на це вказівки закону.
Так, в преамбулі Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, що є додатком до Договорів фінансового лізингу передбачено, що відносини сторін регулюються ЗУ «Про фінансовий лізинг» та іншими чинними положеннями українського законодавства.

Пунктом 1, 4, 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції, чинній на момент укладення договорів фінансового лізингу, передбачено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а і випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Фінансові активи - кошти, цінні папери, боргові зобов`язання та права вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів.
За змістом ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
Пунктом 4 ч.1 та ч.2 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковані залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійснені діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.
У відповідності до п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 року №21 «Про затвердження Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами – суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», юридичні особи, які мають намір надавати фінансові послуги, що відповідно до законодавства потребує набуття ними статусу фінансової установи, можуть надавати ці послуги лише після набуття ними такого статусу в установленому законодавством порядку.
Проте, всупереч ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» не включено до Державного реєстру фінансових установ, що свідчить не лише про пряме порушення вимог закону, але й про відсутність ліцензії, наявність якої в даному випадку є обов`язковою.

Таким чином, нормативно-правового акту, який би надавав ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» можливість надавати окремі фінансові послуги фізичним особам немає, а тому в силу приписів Розпорядження від 28.08.2003 року №41 ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» не мало правових підстав на укладання спірних договорів фінансового лізингу, що також підтверджується відповіддю Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 09.11.2020 №11/02/18171 (т.1, а.с.45).
Окрім того, Національний банк України листом №27-0031/67593 повідомив, що дійсно ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» має право надавати окремі фінансові послуги та має право на такий вид діяльності відповідну довідку й ліцензію, проте TОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» не є фінансовою установою, інформація про нього не включалася в Державний реєстр фінансових установ (т.1, а.с.46).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Так, в постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі №404/4702/18-ц зазначено, що визнання правочину недійсним, який є нікчемним, діючим законодавством не передбачено. Разом з тим, Верховний Суд при вирішенні даного спору керувався саме п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також ст. 227 ЦК України в частині відсутності ліцензії у ТОВ «Порше Лізиніг Україна».

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» не мало правових підстав для підписання договорів фінансового лізингу з позивачем з огляду на відсутність відповідної ліцензії.

Крім цього, суд обгрунтовано виходив із того, що в даному випадку спірні правочини є недійсними з огляду на наявність у них несправедливих умов, зокрема, вони вводили позивача, як споживача послуг, в оману і призводили до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу.
Такого висновку суд дійшов, виходячи з того, що в графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) та у п/п 6.1 п. 6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу йдеться про таку складову лізингових платежів як комісії. Зазначеним відповідач ввів позивача в оману, оскільки не визначив з чого вони складаються, у якому розмірі та за яких умов повинні сплачуватися, який розмір процентів та який розмір комісії закладено у цьому графіку.
Також несправедливість умов договорів полягає в тому, що п/п 12.6 п.12 Загальних комерційних умов надає ТОВ «Порше Лізинг Україна» право розірвати договір із лізингоодержувачем на власний розсуд в односторонньому порядку. При цьому аналогічне право не надається лізингоодержувачу, що дискримінує права Лізингоодерджувача.
Крім того, п/п 4.5 п. 4 Загальних комерційних умов визначено, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» не несе жодних витрат у зв`язку з несправностями об`єкта лізингу, в той час, як наявність несправностей не є підставою для несплати позивачем лізингових платежів.
Також, суд першої інстанції вказав, що несправедливою є умова договору про сплату одноразової комісії за Дострокове закінчення строку лізингу, сплату непогашеної вартості об`єкта лізингу та непогашену суму збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

З огляду на всі вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскільки спірні договори забезпечують захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов`язками сторін, то відповідно до ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» слід дійти висновку про недійсність спірних договорів фінансового лізингу. 
Крім того, ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, в постанові від 19.09.2018 року у справі № 755/612/16-ц.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладені між ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» та ОСОБА_1 договори фінансового лізингу є недійсними з огляду на: відсутність у ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» ліцензії на здійснення фінансових послуг; не включення вказаного Товариства до Державного реєстру фінансових установ; наявність в правочинах несправедливих умов; наявність в правочинах умов, що вводять позивача, як споживача послуг, в оману, наявність в правочинах умов, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу, в даному випадку позивачу ОСОБА_1 .
При цьому суд правильно зазначив, що згідно п.п. 9, 13, 14 преамбули Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту.

Що стосується двосторонньої реституції, то суд виходив із абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, яким передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскільки на виконання умов договору №00013935 від 31.05.2017 року ОСОБА_1 сплачено на користь ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» 487 855,00 грн., що складають наступні платежі: 460,00 грн. - авансовий платіж; 5 034,00 грн. - адміністративний платіж; 365 361,00 грн. - лізингові платежі; та на виконання умов договору №00013842 від 19.05.2017 року ОСОБА_1 сплачено на користь ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» 482 941,46 грн., що складають наступні платежі: 173,72 грн. - авансовий платіж; 358 551,64 грн. та 6216,10 грн. - лізингові платежі, то зазначені суми підлягають поверненню позивачу ОСОБА_1 , а останній має повернути ТОВ ««ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» об`єкти лізингу.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на підставі акту приватного виконавця про повернення майна від 07.08.2020 року ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», в особі його представника - ОСОБА_2 , вже повернув об`єкт фінансового лізингу, а саме: автомобіль «Wolkswagen polo», шасі № НОМЕР_3 номерний знак НОМЕР_4 , за договором №00013935 від 31.05.2017 року (т.1, а.с.43).
Разом з тим, матеріали справи не мають інформації про повернення лізингодавцю іншого об`єкту фінансового лізингу - автомобіля «Wolkswagen polo», шасі № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 за договором №00013842 19.05.2017 року.

Вирішуючи дане питання, суд виходив із того, що згідно з ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Проте, спірними договорами фінансового лізингу не обумовлено стан об`єкта лізингу, що підлягає поверненню в разі застосування наслідків недійсності правочинів, спричинених з вини лізингодавця – відповідача у справі.
З цих підстав, та враховуючи що правочини визнаються недійсними з вини відповідача – ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», поверненню останньому підлягають виключно об`єкти лізингу з урахуванням їх нормального зносу. 

Що стосується незастосування до спірних правовідносин позовної давності, про застосування якої 25.05.2021 року просив відповідач у справі (т.1, а.с. а.с.235-238), то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вданому випадку строк позовної давності позивачем не пропущений, враховуючи, що про порушення своїх прав, як то передбачено ч.1 ст. 261 ЦК України, він дізнався лише у липні 2020 року - з моменту пред`явлення відповідачем претензій до позивача про стягнення лізингових платежів.
При цьому, колегія суддів враховує, що спірні договори фінансового лізингу суд обґрунтовано визнав недійсними, у зв`язку з чим строк давності починає свій перебіг саме з моменту, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав як лізингоодержувача, на відміну від застосування наслідків нікчемного правочину, строк давності по якому починає свій перебіг з моменту початку його виконання, як передбачено ч.3 ст. 261 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та стягнення на його користь завданої моральної шкоди, сплата якої передбачена ч. 2 ст. 227 ЦК України та ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», у сумі 4 000 грн.
При цьому слід зазначити, що розгляд даної справи з тих чи інших причин розглядався в суді першої інстанції більше ніж пів року, що також змусило позивача докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав, що в свою чергу завдавало йому моральних страждань.

Також суд правильно вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та відмовив в задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» - адвоката Мирошніченко Інни Вадимівни, залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 23.03.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда

       Р.Д. Громік

       М.М. Драгомерецький