УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2023 року
м. Київ
справа № 754/5522/22
провадження № 61-13360ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2022 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути зі ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 668 000 доларів США.
26 липня 2022 року представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив накласти арешт на майно, яке належить відповідачу ОСОБА_1 , а саме:
·       земельну ділянку, кадастровий номер 1211000000:08:589:0288, площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, вартістю 1 333 540,87 грн;
·       земельну ділянку, кадастровий номер 3224668200:05:008:0009, площею           2,3102 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за адресою: Київська область, Тетіївський район, с/рада Горошківка, вартістю 98 220,00 грн.;
·       квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею          56,6 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 863418080000, вартістю 3 734 966,82 грн.;
·       земельну ділянку, кадастровий номер 5323289600:00:002:0023, площею         2,822 га, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с/рада Ярмаківська, вартістю 100 977,00 грн.;
·       садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту 33200400, вартістю 1 492 022,00 грн.
Деснянський районний суд м. Києва ухвалою від 17 липня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року, заяву задовольнив. Наклав арешт на таке майно:
·       земельну ділянку, кадастровий номер 1211000000:08:589:0288, площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, вартістю 1 333 540,87 грн;
·       земельну ділянку, кадастровий номер 3224668200:05:008:0009, площею             2,3102 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за адресою: Київська область, Тетіївський район, с/рада Горошківка, вартістю 98 220,00 грн;
·       квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею       56,6 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 863418080000, вартістю 3 734 966,82 грн;
·       земельну ділянку, кадастровий номер 5323289600:00:002:0023, площею        2,822 га, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с/рада Ярмаківська, вартістю 100 977,00 грн;
·       садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту 33200400, вартістю 1 492 022,00 грн.
29 грудня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки не врахували інтереси відповідача, права якого були порушені вжитими заходами забезпечення позову, не обґрунтували належним чином фактичні обставини, які слугували підставою для накладення арешту, а саме не довели необхідність вжиття таких заходів забезпечення позову.
Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що предметом позовної заяви було стягнення з відповідача-фізичної особи на користь позивача фізичної особи значної суми грошових коштів у розмірі                 668 000 доларів США, а отже вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, вартість якого не перевищує ціну позову, буде співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи те, що у такий спосіб відповідач позбавляється права розпоряджання майном, на яке накладено арешт. Водночас, накладені заходи забезпечення позову не обмежують права відповідача на володіння та користування нерухомим майном.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Суди попередніх інстанцій встановили, що між сторонами спору виник спір щодо стягнення боргу у розмірі 668 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом становило 19 542 273,20 грн, а тому на переконання судів на час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що              ОСОБА_1 , як власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. 
Тобто, суди попередніх інстанцій на підставі матеріалів справи дослідили пропорційність заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.
На підставі доказів суди встановили належність відповідачу нерухомого майна, щодо якого за результатами розгляду заяви мали бути вжиті заходи забезпечення позову, а також ймовірність настання наслідків, які у разі невжиття заходів забезпечення позову можуть утруднити чи унеможливити ефективний захист прав позивача.
Враховуючи вищенаведене, суди попередніх інстанцій, не порушили процесуального порядку вжиття заходів забезпечення позову та дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви.
Близький за змістом правовий висновок щодо пропорційності такого заходу забезпечення позову позовним вимогам про стягнення заборгованості виклав Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 756/4376/21.
Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують, зводяться до незгоди з оскаржуваним процесуальним судовим рішенням та до переоцінки обставин, які стали підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
За правилами частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Таким чином, зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому за таких підстав у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня         2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             І. В. Литвиненко  
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров