ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року 
м. Київ

справа №140/8162/20
адміністративне провадження № К/9901/15608/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О. А.,
суддів: Білак М. В., Жука А.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправним і скасування наказу, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Онишкевича Т.В. (головуючий),               Обрізка І.М., Іщук Л.П.,
І. Суть спору:
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) №66/Д «Про накладення дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_1 » від 27.05.2020.
2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що оскаржуваним наказом його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за нездійснення належного контролю за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій підпорядкованими державними виконавцями. Позивач доводить, що такі висновки відповідача є безпідставними, адже за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків до дисциплінарної відповідальності притягається той державний службовець, який безпосередньо вчинив таке порушення. Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника державного виконавця, який вчинив дисциплінарний проступок, то на думку позивача, притягнення його до відповідальності можливе за умови, що начальник вивчивши матеріали виконавчого провадження та не вжив належних заходів реагування при вчиненні підлеглим порушення. У спірній ситуації такі обставини відсутні.
3. Відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні.    
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4. Наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 330/К від 09 січня 2020 року ОСОБА_1 був призначений виконувачем обов`язків начальника Луцького РВДВС.
5. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 02 березня 2020 року №506/7 «Про проведення позапланової перевірки діяльності Управління забезпечення виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)» у період з 10 березня 2020 по 13 березня 2020 року було проведено перевірку, у межах якої здійснено перевірку Луцького РВДВС.
6. За наслідками вказаної перевірки заступником начальника ЗМУ внесено подання №6462/0/1-20/10-08 від 09 квітня 2020 року, у якому констатовано порушення державними виконавцями Луцького РВДВС вимог  Закону України «Про виконавче провадження»  (далі  Закон 1404-VIII), Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої  наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5  (далі  Інструкція №512/5), Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 року № 985  (далі  Порядок № 985). У зв`язку із цим вказано на неналежне дотримання позивачем підпункту 3 пункту 9 Типового положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого  наказом Міністерства юстиції України № 1183/5 від 20 квітня 2016 року  (далі  Положення № 1183/5) з огляду на нездійснення належного контролю за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій підпорядкованими державними виконавцями.
7. Одночасно запропоновано внести на розгляд Дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ ЗМУ (далі  Дисциплінарна комісія) питання про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
8. 13 квітня 2020 року ЗМУ видало наказ №20/Д «Про дисциплінарне провадження стосовно ОСОБА_1 », яким Дисциплінарну комісію зобов`язано здійснити дисциплінарне провадження стосовно позивача.
9. 12 травня 2020 року Дисциплінарна комісія сформулювала подання з висновком про наявність у діях ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 5 частини 2  статті 65 Закону України «Про державну службу»  (далі  Закон № 889-VIII), а саме неналежне виконання посадових обов`язків, та рекомендувала застосувати до нього дисциплінарне стягнення у виді догани.
10. Начальник ЗМУ 27 травня 2020 року видав наказ №66/Д «Про накладення дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_1 », яким на позивача накладено дисциплінарне стягнення у виді догани за неналежне виконання посадових обов`язків.
11. Позивач, вважаючи вказаний наказ відповідача протиправним, звернувся з цим позовом до суду.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
12. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
13. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до  висновку, що відповідачем при накладенні на позивача дисциплінарного стягнення були враховані та дотримані правові норми, які регламентують підстави та порядок притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності, вид застосованого дисциплінарного стягнення та умови його застосування, а також дотримано гарантії прав позивача, як державного службовця, під час застосування уповноваженим суб`єктом дисциплінарного стягнення.
14. 17 березня 2021 року постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року скасовано.
14.1. Позов ОСОБА_1 задоволено. 
14.2. Визнано протиправним та скасовано наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 27 травня 2020 року № 66/Д «Про накладення дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_1 ».
15. Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновки Дисциплінарної комісії, з якими погодився відповідач під час прийняття оскаржуваного наказу від 27 травня 2020 року №66/Д, про необхідність накладення на позивача дисциплінарного стягнення саме у виді догани не відповідають вимогам частини 2  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  щодо прийняття суб`єктом владних повноважень рішення з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
16.   Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року.
17. Підставою, на підставі якої подана касаційна скарга скаржник вказує пункт 3 частини четвертої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
18. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач зазначає, що питання застосування ст. 63 Закону України «Про державну службу» та частини 3 ст. 66 цього ж Закону, з врахуванням вимог частини 2 статті 2 КАС України потребує правового аналізу та оцінки Верховним Судом, оскільки на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання обов`язковості застосування суб`єктом владних повноважень дисциплінарного стягнення у вигляді догани. 
19. Скаржник наголосив, що судом першої інстанції вірно встановлено, що контроль за діяльністю Відділу ДВС Луцького району, дотримання його працівниками вимог чинного законодавства належить до безпосередніх посадових обов`язків начальника Відділу, виконуючим обов`язки якого виконував позивач. Водночас позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним як виконуючим обов`язки начальника відділу вживались будь-які заходи чи дії щодо виконання наведених обов`язків.
19.1. Відповідач також вказав, що відсутні підстави вважати, що контроль за роботою відділу ДВС та його працівників є правом, а не обов`язком начальника відповідного відділу, оскільки такі міркування прямо суперечать як приписами відповідних норм, так і правовій та функціональній сутності посади начальника відділу. Начальник Відділу ДВС, є посадовою особою, яка, виходячи з характеру та змісту повноважень, очолює відповідний Відділ і несе персональну відповідальність за його діяльність. Відповідачем ставиться у провину позивачу нездійснення контролю за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями. З огляду на результати позапланової перевірки діяльності Управління забезпечення виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)» у період з 10.03.2020 по 13.03.2020 підтверджується та обставина, що такий контроль не здійснювався на належному рівні. Таким чином, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що накладення на позивача дисциплінарного стягнення саме за виконання зазначених посадових інструкцій повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини.
20. При цьому, відповідач зазначив, що судом апеляційної інстанції не враховано, що позивач виявлені порушення під час перевірки в даній справі не оскаржував, навпаки, визнав. незабезпечення позивачем належного контролю за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій підпорядкованими державними виконавцями, що мало наслідком систематичні порушення державними виконавцями відділу вимог чинного законодавства, неповнота вчинення виконавчих дій свідчить про неналежне виконання ОСОБА_1 посадових обов`язків керівника. Догана є найлегшим видом дисциплінарного стягнення за такого виду порушення, а відтак, сам факт наявності дисциплінарного проступку, навіть незначного на думку позивача, дає право керівнику оголосити працівнику догану.
21. Позивач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, що відповідно до  статті 338 КАС України  не перешкоджає касаційному перегляду справи.
V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
22.   Частиною другою  статті 19 Конституції України  обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
23. Відповідно до частини другої  статті 2 КАС України  у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
24. Принципи, правові та організаційні засади державної служби визначено у  Законі України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII  (далі - Закон №889-VIII).
25.  Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої  статті 2 Закону №889-VІІІ  посада державної служби є визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою  статті 1 цього Закону; керівник державної служби в державному органі (надалі по тексту також - керівник державної служби) - це посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.
26.  Згідно з пунктами 6, 7, 8 частини першої  статті 8 Закону №889-VІІІ  державний службовець зобов`язаний забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених  Конституцією  та законами України.
27.  Відповідно до частини першої  статті 63 Закону №889-VІІІ  керівник державної служби несе відповідальність за неналежний рівень службової дисципліни і здійснює повноваження щодо притягнення державних службовців до дисциплінарної відповідальності.
28.  Частиною другою  статті 63 Закону №889-VІІІ  передбачено, що з метою забезпечення належного рівня службової дисципліни керівник державної служби зобов`язаний, серед іншого, здійснювати контроль за виконанням державними службовцями посадових обов`язків.
29.  Згідно з частиною першою  статті 64 Закону №889-VІІІ  за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим  Законом  та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.
30.  Відповідно до частини першої  статті 65 Закону №889-VІІІ  підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, установлених цим  Законом  та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
31.  Згідно з частиною третьою  статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII  (далі - Закон №1404-VIII) рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
31.1.  Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам  закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
31.2.  Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.
31.3.  Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог  закону  визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.
32.  Відповідно до абзацу 5 пункту 1 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої  наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі -  Інструкція №512/5), зокрема, начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби має право перевірити законність виконавчого провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.
33.  Пунктом 2 розділу ХІІ Інструкції №521/5 передбачено, що посадові особи, зазначені у пункті 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням керівника вищого органу державної виконавчої служби та з власної ініціативи.
34.  Посадові особи, зазначені в абзацах третьому, п`ятому та шостому пункту 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження також за скаргою стягувача та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника), а посадові особи, зазначені в абзацах другому та третьому пункту 1 цього розділу, - за скаргою на дії та бездіяльність начальника органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
35.  Доручення керівника вищого органу державної виконавчої служби про проведення перевірки законності виконавчого провадження надається в письмовій формі.
36.  Згідно з пунктом 3 розділу ХІІ Інструкції №521/5 перевірка законності виконавчого провадження посадовими особами, зазначеними в абзацах другому та четвертому пункту 1 цього розділу, проводиться на підставі матеріалів виконавчого провадження або їхніх копій, які підлягають витребуванню з відповідного органу державної виконавчої служби.
VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
37. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданих касаційних скарг, Верховний Суд керується таким.
38.  Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини першої  статті 341 КАС України  суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
39.  Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга  статті 341 КАС України).
40. Згідно з ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 3 частини четвертої  статті 328 КАС України.
41. Предметом оскарження у цій справі є наказ Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) №66/Д «Про накладення дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_1 » від 27.05.2020.
42. Дисциплінарне стягнення - це передбачена  законом  міра примусу, що застосовується суб`єктом призначення до державного службовця, який порушив службову дисципліну, тобто вчинив дисциплінарний проступок.
43.  Для застосування дисциплінарного стягнення уповноваженому органу необхідно встановити наявність протиправної поведінки державного службовця, шкідливих наслідків і причинного зв`язку між ними і поведінкою особи, що притягається до відповідальності. Водночас протиправність поведінки полягає у порушенні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, установлених нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
44.  Зі змісту висновку дисциплінарного розслідування випливає, що об`єктивна сторона дисциплінарного проступку, вчиненого позивачем, полягає в неналежному виконанні посадових обов`язків.
45.  Як установили суди попередніх інстанцій, суть указаного порушення полягала в  нездійсненні позивачем належного контролю за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій підпорядкованими державними виконавцями.
46.  Суд вважає недоведеним зв`язок виявлених порушень вимог    Закону №1404-VIII  підпорядкованими позивачу державними виконавцями з неналежним виконанням ним своїх посадових обов`язків.
47.  З аналізу положень  статі 74 Закону №1404-VIII  випливає, що перевірка виконавчого провадження як форма контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень, в обов`язковому порядку проводиться у випадку надходження скарги стягувача та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника) або в разі виявлення відповідних порушень керівником вищого органу державної виконавчої служби.
48.  Проте, як установили судом апеляційної, умов які зобов`язують ужити передбачених  статтею 74 Закону №1404-VIII  форм контролю у спірних правовідносинах не було.
49.  Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, може також з власної ініціативи провести перевірку виконавчого провадження.
50.  Водночас чинним законодавством не визначено критерії чи ознаки, наявність яких вказувала б на необхідність проведення перевірки конкретного виконавчого провадження начальником органу державної виконавчої служби.
51.  Доводи скаржника про те, що начальник органу державної виконавчої служби зобов`язаний контролювати усі без винятку виконавчі провадження на предмет повноти вчинення виконавчих дій, зокрема під час накладення печатки на відповідні процесуальні документи, Суд уважає безпідставними.
52.  Для перевірки виконавчого провадження на предмет дотримання державними виконавцями вимог  закону  недостатньо простого аналізу змісту постанови державного виконавця з того чи іншого питання. Проте проведення повної перевірки виконавчого провадження шляхом дослідження його матеріалів щоразу як державним виконавцем складається процесуальний документ покладало б на позивача та державних виконавців надмірний тягар, що створило б реальні перешкоди для своєчасного та ефективного вчинення державними виконавцями виконавчих дій.
53.  Суд зазначає, що  Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а також  Законом №1404-VIII  встановлено кваліфікаційні вимоги до державних виконавців і гарантії їхньої незалежності.
54.  Державним виконавцем може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту та здатний за своїми особистими і діловими якостями здійснювати повноваження державного виконавця. Державний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керується принципом верховенства права та має діяти виключно відповідно до закону. Втручання державних органів, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб та інших осіб у діяльність державного виконавця, з примусового виконання рішень забороняється.
55. Таким чином, державний виконавець має володіти визначеним рівнем компетентності, що спростовує висновки відповідача про те, що всі його процесуальні рішення мають бути проконтрольовані керівником органу державної виконавчої служби.
56. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі №300/1795/19.
57.  З урахуванням викладеного Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що за умови відсутності скарг на дії конкретного державного виконавця або інших обставин, які б вказували на безвідповідальне ставлення підлеглими до виконання своїх обов`язків, у позивача не було підстав для ініціювання перевірок усіх виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні в Луцькому РВДВС.
58.  За викладених обставин Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що службовим розслідуванням не доведено вчинення позивачем конкретних порушень службової дисципліни.
59.  Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про незаконність оскаржуваного наказу Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) №66/Д «Про накладення дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_1 » від 27.05.2020 та про необхідність його скасування.
60.  Водночас аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
61. Висновок суду першої інстанції про доведеність відповідачем правомірності оскаржуваного наказу є помилковим.
62. За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанцій у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
63. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
VII СУДОВІ ВИТРАТИ
64. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року у справі №140/8162/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. А. Губська

Судді                                                                                                    М. В. Білак

                                                                                                      А.В. Жук