ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«28» лютого 2023 року 
м. Харків
справа № 953/23402/21
провадження № 22ц/818/378/23
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Волобуєва О. О.,
позивач – ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,
треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2022 року в складі судді Лисиченко С.М.
в с т а н о в и в:
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Дмитро В`ячеславович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис № 203907 про стягнення з нього як боржника за кредитним договором від 03 листопада 2013 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості за період з 16 січня 2019 року по 26 травня 2021 року у розмірі 10 109,61 грн, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту – 23,95 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами та комісією – 10 085,88 грн, а також стягнуто плату за вчинення виконавчого напису.

Вказав, що 22 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д. В. відкрито виконавче провадження №67191119 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису. 

Зазначив, що спірний виконавчий напис не відповідає вимогам закону, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, вчинений на борговому документі - кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений. 

Вказав, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не врахував відсутність письмового повідомлення (вимоги) боржнику щодо усунення порушень за кредитним договором.

Крім того, сума заборгованості є спірною. При вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримав від відповідача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та його часткового погашення. Розрахунок боргу, наданий відповідачем, є лише відображенням односторонніх розрахунків кредитора та не є доказом безспірності розміру його вимог.

Просив визнати виконавчий напис, вчинений 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. та зареєстрований в реєстрі за № 203907 про стягнення з нього на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 10 609,61 грн таким, що не підлягає виконанню; вирішити питання щодо судових витрат. 

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подано заяву про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 – задоволено; визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №203907 від 22 червня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» суми заборгованості за кредитним договором №401544777 від 03 листопада 2013 року та плати за вчинення виконавчого напису нотаріусом на підставі  статті 31 Закону України «Про нотаріат» у розмірі 10 609,61 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн та на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 у повному обсязі та і щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не надано належної оцінки доказам у справі. Так, судом встановлено, що заборгованість позивача не є безспірною. Проте, надані нотаріусу для вчинення виконавчого напису договори з додатками, в яких наведені суми боргу боржника на момент відступлення права вимоги, є чинними, не визнані недійсними, не суперечать закону. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу посилався на те, що до позовної заяви не надано документів на підтвердження оплати послуг адвоката, а долучений до матеріалів справи товарний чек не є належним доказом сплати коштів за надання правничої допомоги. Матеріали справи не містять також переліку наданих адвокатом послуг. Розмір гонорару адвоката не відповідає складності справи. Вартість послуг адвоката є значно завищеною порівняно з ринковими цінами на надання послуг в аналогічних справах та не співмірною з обсягом виконаних робіт. Також, не надано належної оцінки його клопотанню про зменшення судових витрат на правничу допомогу.

24 лютого 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони вважали апеляційну скаргу необгрунтованою, а судове рішення – законним. При цьому фактично посилалися на вимоги на доводи позову. Також, просив стягнути 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про день, час, місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. ОСОБА_1 на його представник надали клопотання про розгляд справи за їхньою відсутністю. Від інших учасників справи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки кредитний договір, наданий нотаріусу для його вчинення, не був посвідчений нотаріально. Також суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача таких витрат у розмірі 10 000,00 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 401544777, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 7 506,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом 0,01% з датою повернення 04 листопада 2016 року. Пунктом 2.6. договору передбачена комісійна винагорода банку за надання виписок за рахунком, за прийом та переказ грошових коштів (а. с. 85).
22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 203907, про стягнення з ОСОБА_1 невиплачених в строк грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року за кредитним договором № 401544777 від 03 листопада 2013 року, укладеним між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 .

Запропоновано задовольнити вимоги товариства та стягнути з ОСОБА_1 за період з 16 січня 2019 року по 26 травня 2021 року включно суму у розмірі: 23,95 грн - заборгованість за тілом кредиту; 10 085,66 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами та комісією, а також плату за вчинення виконавчого напису. Загальна заборгованість ОСОБА_1 склала 10 609,61 грн (а. с. 17).

22 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. відкрито виконавче провадження №67191119 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису (а. с. 18-20).

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (частина друга статті 50 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до частини першої  статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

У частинах першій, другій  статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, провадження № 14-557цс19).

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). 

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року в справі № 554/6777/17 (провадження № 61-19494св18) зроблено висновок, що «у нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап    - учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимога про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню».

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна.

Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16 зробила висновок, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі та чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі».

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, так і необґрунтованість вимог до боржника.

Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів.

Згідно з пунктом 1.1. вказаної глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Пунктом 1.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 3.1 вказаної глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Підпунктом 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, віднесено до таких документів нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Як встановлено судом, оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 22 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.
 
З копії кредитного договору (а. с. 85), що міститься у матеріалах справи та який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису вбачається, що цей договір не був посвідчений нотаріально, що є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/4793/20 (провадження № 61-5910св21), від          08 серпня  2022 року у справі № 752/16820/19 (провадження № 61-20408св21), від 19 жовтня 2022 року у справі № 278/2416/21 (провадження № 61-5756св22), від 21 грудня 2022 року у справі № 461/10686/20 (провадження № 61-3659св22), від 18 січня 2023 року у справі № 274/2478/18 (провадження № 61-6636св21).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, що є достатньою та самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що як вбачається з виконавчого напису, ним стягнуто заборгованість за період з 16 січня 2019 року по 26 травня 2021 року, до якої, зокрема, входить заборгованість за відсотками за користування кредитом і комісією.

Однак, умовами кредитного договору передбачено строк кредитування до 04 листопада 2016 року. Нарахування процентів та інших платежів після закінчення строку кредитування не допускається відповідно до статті 1048, 1054 ЦК України. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Такий правовий висновок сформульований у постанові Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Також до суми боргу у виконавчому написі включена комісія. З умов кредитного договору вбачається, що комісія встановлена за надання виписок за рахунком, за прийом та переказ грошових коштів, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, та які споживач здійснює на користь банку, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених  постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. 

Отже, заборгованість ОСОБА_1 за кредитом не є безспірною, що унеможливлює її стягнення на підставі виконавчого напису.

До того ж, матеріали справи не містять доказів того, що позивачу як боржнику до вчинення виконавчого напису направлялась вимога про погашення заборгованості.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Посилання відповідача на те, що надані нотаріусу для вчинення виконавчого напису договори з додатками, в яких наведені суми боргу боржника на момент відступлення права вимоги, є чинними, не визнані недійсними, не суперечать закону, судова колегія відхиляє, адже вони не спростовують того, що для вчинення виконавчого напису нотаріусу був наданий кредитний договір, який не був нотаріально посвідчений, тобто не є документом, що підтверджує безспірну заборгованість боржника.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 3  статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зроблено висновок, що: «суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами».

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 під час її розгляду представляв адвокат Лисенко А.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 22 жовтня 2021 року та ордеру від 26 жовтня 2021 року (а. с. 13, 21-23).

Умовами договору від 22 жовтня 2021 року передбачено, що сторони погодили, що розмір гонорару за послуги/роботи адвоката за даним договором складає 20 000, 00 грн за надання правничої допомоги у суді першої інстанції (пункт 4.1 договору).

За результатами надання правничої допомоги на вимогу клієнта може бути складений акт, що підписується представниками кожної із сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом правничої допомоги, витрачений час та її вартість. Акт надсилається адвокатом поштовою кореспонденцію, електронним листом на електронну поштову скриньку клієнта, або іншим, заздалегідь узгодженим із клієнтом способом (пункт 4.6 договору).

26 жовтня 2021 року складено акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 22 жовтня 2021 року, яким передбачено, що адвокатом виконані наступні роботи/надані послуги: консультація клієнта, узгодження правової позиції по справі; підготовка та подання позовної заяви; підготовка та подання до суду заяви про забезпечення позову; підготовка та подання до суду заяви про витребування доказів; підготовка та подання до суду заяви про стягнення витрат на правничу допомогу; підготовка та подання до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника. Вартість вказаних послуг, відповідно до пункту 4.1 договору, складає 20 000,00 грн (а. с. 24).

На підтвердження сплати адвокату зазначеної суми позивачем надано копію товарного чеку від 26 жовтня 2021 на суму 20 000,00 грн (а. с. 25).
Відповідачем до суду першої інстанції подано клопотання про зменшення суми судових витрат на правничу допомогу.

Суд першої інстанції вважав за можливе зменшити розмір судових витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, з 20 000,00 грн до 10 000,00 грн.
Однак, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується.
Матеріалами справи дійсно підтверджується надання адвокатом Лисенком А.О. позивачу ОСОБА_1 вищезазначених послуг з професійної правничої допомоги, а саме, складання і подання відповідних процесуальних документів.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вона не є складною, розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, без участі у судових засіданнях учасників справи та їх представників. Враховуючи наявність усталеної судової практики та правових позицій Верховного Суду з приводу подібних правовідносин, значення справи для позивача, яке, зокрема, визначається сумою, на яку вчинено виконавчий напис, а саме 10 609,61 грн, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, враховуючи реально затрачений адвокатом час на надання послуг та їх обсяг, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не співмірні з обсягом і складністю наданих послуг, вартість яких є завищеною.
За таких умов, колегія суддів вбачає підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, до 5000,00 грн. 

Доводи відповідача щодо того, що у матеріалах справи відсутні докази оплати послуг адвоката, а товарний чек є неналежним доказом, судова колегія відхиляє, адже стягненню підлягають як вже фактично сплачені судові витрати, так і ті, що лише підлягають сплаті.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат підлягає зміні зі зменшенням розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 , з 10 000,00 грн до 5000,00 грн.
Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн судова колегія вважає за необхідне, виходячи з аналізу наданих документів (договору про надання правничої (правової) допомоги № 1від 10 лютого 2023 року, акту виконаних робіт від 20 лютого 2023 року, який містить консультацію, ознайомлення з апеляційною скаргою, підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу) зменшити її розмір до 2 000,00 грн, враховуючи реально затрачений адвокатом час на надання послуг та їх обсяг.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2022 року – змінити, зменшивши розмір стягнутих з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу з 10 000,00 грн до 5000,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина
Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.