ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10964/21                                                      Головуючий у І інстанції - Погрібніченко І.М.,
                                                                                                      Суддя-доповідач - Губська Л.В. 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 січня 2023 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                                            Губської Л.В., 
суддів:                                                                      Епель О.В., Карпушової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, треті особи: Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає в ненарахуванні та несплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до пенсійного фонду України з сум виплати їй компенсації та грошової допомоги як непрацюючій працездатній особі, що здійснювала догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до пенсійного фонду України з сум її виплати як непрацюючій працездатній особі, що здійснювала догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, компенсації у періоди з 11.12.2006 по 17.08.2008, з 08.04.2010 по 17.03.2011, з 22.03.2011 по 21.03.2012, з 03.04.2012 по 31.08.2012 та грошової допомоги у періоди з 01.09.2012 по 28.02.2013, з 01.04.2013 по 31.08.2016 відповідно до закону.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до вимог чинного законодавства вона підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, оскільки у періоди з 11.12.2006 по 17.08.2008, з 08.04.2010 по 17.03.2011, з 22.03.2011 по 21.03.2012, з 03.04.2012 по 31.08.2012 перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та отримувала компенсацію як непрацююча працездатна особа, яка здійснює догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновком медичного закладу потребує стороннього догляду, а у періоди з 01.09.2012 по 28.02.2013, з 01.04.2013 по 31.08.2016 - отримувала допомогу по догляду за особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу. Відтак, відмова відповідача в нарахуванні та сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є протиправною.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені адміністративного позову відмовити у повному обсязі. 
Свої доводи обґрунтовує тим, що позивачка отримувала компенсацію за надання соціальних послуг за інвалідом 2 групи та допомогу на догляд - грошову допомогу особі, яка проживає разом з інвалідом 2 групи внаслідок психічного розгляду, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею, які були призначені та виплачені згідно її заяв (а не допомоги по догляду за престарілою особою, як зазначено в позовній заяві) та Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 №178, де зазначено, що єдиний внесок нараховується на непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за інвалідом 1 групи або престарілою особою, тобто  відповідач при виплаті вищезазначених компенсацій та допомог діяв в межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Також, звертає увагу про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення до суду, визначеного 122 КАС України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та отримувала:
1) у період з 11.12.2006 по 31.12.2008, з 08.04.2010  31.08.2012 - компенсацію за надання соціальних послуг громадянам похилого віку особі з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_2 ;
2) у період з 01.09.2012 по 31.12.2016 - допомогу по догляду за особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу.
Відповідно до висновків лікарсько-консультаційної комісії Київської міської психоневрологічної лікарні №2 про необхідності постійного стороннього догляду та нездатності до самообслуговування інваліда внаслідок психічного розладу від 20.11.2006 №1301, від   18.02.2010 №125, від 02.03.2011 №207 ОСОБА_2 , 1936 року народження, інвалід ІІ групи, потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування.
Згідно висновків лікарської комісії Київської міської психоневрологічної лікарні №2 щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу від 15.04.2013 №105/605, від 18.04.2014 №10/712, від 06.10.2014 №478, від 16.04.2015 №449, від 13.10.2015 №934, від 04.04.2016 №385, від 11.04.2017 №917 за станом психічного здоров`я ОСОБА_2 , 1936 року народження, інвалід ІІ групи, не здатний до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду. Проживає разом з ОСОБА_1 .
17.03.2021 ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою щодо відрахування стразових внесків до Пенсійного фонду України при нарахуванні державних соціальних допомог по догляду за інвалідом.
19.03.2021 Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації листом №37/10-3815 повідомило позивачку про перенаправлення її заяви для розгляду до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, оскільки відрахування страхових внесків належить до компетенції останнього.
Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат листом від 26.03.2021 №04/839-11 повідомив позивачку про те, що за неї був нарахований та сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування протягом періоду з 01.09.2016 по 31.12.2016 (з моменту досягнення підопічним 80-річного віку по місяць його смерті).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення відрахувань та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за періоди з 11.12.2006 по 17.08.2008, з 08.04.2010 по 17.03.2011, з 22.03.2011 по 21.03.2012, з 03.04.2012 по 31.08.2012, з 01.09.2012 по 28.02.2013, з 01.04.2013 по 31.08.2016, позивачка звернулась з даним адміністративним позовом до суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1058-IV) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема: непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.
Частинами 1, 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною 6 статті 20 Закону №1058-IV, зокрема, передбачено, що за осіб, зазначених у п.п. 8, 11-14 ст. 11 цього Закону, страхові внески сплачуються в порядку і строки, визначені Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів цільових фондів, з яких цим особам сплачуються відповідно грошове забезпечення, страхові виплати, допомога і компенсації.
Відповідно до пп. 3 п. 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 №178 (далі - Порядок №178) нараховується та сплачується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікуна, піклувальника, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також за непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.
Згідно з пп. 3 п. 2 Порядку №178 єдиний внесок нараховується за осіб, зазначених у підпункті 3 пункту 1 цього Порядку, - на суми допомоги або компенсацій, нарахованих за базовий звітний період.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону №1058-IV участь застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування припиняється:
- у разі якщо особа, яка підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до цього Закону, втратила визначений цим Законом статус застрахованої особи;
- у разі закінчення терміну дії договору про добровільну участь або дострокового розірвання цього договору у випадках, передбачених цим Законом;
- у разі якщо застрахованій особі відповідно до цього Закону призначено пенсію і вона не продовжує працювати або якщо застрахована особа відповідно до цього Закону набула права на довічну пенсію чи одноразову виплату;
- у разі смерті застрахованої особи.
Відповідно до п.1 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 29.04.2004 №558 (далі - Порядок №558), непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація).
Згідно з пунктом 16 Порядку №558 структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначають та виплачують щомісячну компенсацію, здійснюють контроль за діяльністю фізичних осіб, які надають соціальні послуги.
Судом установлено, що позивачем надавалися соціальні послуги хворій особі похилого віку, яка не була здатна до самообслуговування і потребувала постійної сторонньої допомоги, і яка не обслуговувалася соціальними службами.
З огляду на це позивачці призначена компенсація як фізичній особі, яка надає соціальні послуги з 11.12.2006 по 31.12.2008, з 08.04.2010 по 31.08.2012, з 01.09.2012 по 31.12.2016, що не заперечується відповідачем.
Щодо доводів апелянта про те, що позивачка не підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, як особа, яка надає соціальні послуги, за період з 11.12.2006 по 31.12.2008, з 08.04.2010 по 31.08.2012, з 01.09.2012 по 31.12.2016, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , 1936 року народження, є інвалідом ІІ групи, яка потребує постійного стороннього догляду, та не є особою похилого віку, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Згідно ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку» від 16.12.1993 №3721-XII громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.
Терміну «престаріла особа» жодним чинним нормативно-правовим актом не визначено.
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення правових норм, що врегульовують питання визначення категорій осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню» від 19.04.2016 №1109-VIII, що набрав чинності 12.05.2016, до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» внесено зміни.
Зокрема, статтю 1 було доповнено абзацом такого змісту: «термін «особа похилого віку» вживається у цьому Законі у значенні, наведеному в Законі України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»; у п. 14 ч. 1 ст. 11 слова «престарілим, який» замінено словами «особою похилого віку, яка», а слово «досяг» - словом «досягла». В абз. 13 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» слова «престарілим, який» замінено словами «особою похилого віку, яка», а слово «досяг» - словом «досягла».
Відповідно, даним законом лише уточнено правові норми, які врегульовують питання визначення категорій осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а не встановлено нові категорії осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.
При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, буквальний аналіз поняття «престаріла особа» та «особа похилого віку» дає підстави вважати, що вони є тотожними поняттями, оскільки мають однаковий правовий зміст та правове навантаження. Розмежування даних понять є дискримінаційним підходом при визначенні категорії осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку» від 16.12.1993 №3721-XII (в редакції станом на момент призначення позивачці компенсації за надання соціальних послуг громадянці похилого віку, інваліду ІІ групи ОСОБА_2 , 1936 року народження) встановлено, що громадянами похилого віку визнаються: чоловіки у віці 60 і жінки у віці 55 років і старші, а також особи, яким до досягнення загального пенсійного віку залишилося не більше півтора року.
За обставинами справи, ОСОБА_2  визнана такою, що за станом здоров`я нездатна до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду, тобто станом на 2006 рік, досягла пенсійного віку, оскільки їй було 70 років, а тому згідно із законодавством, що діяло на той час, вона була громадянкою похилого віку (престарілою особою).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.
Щодо доводів апелянта про пропуск позивачкою шестимісячного строку звернення до суду, визначеного ст. 122 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Судом установлено, що позивачка в жовтні 2020 року звернулась до Пенсійного фонду про призначення їй пенсії за віком. Під час проведення звірки підрахунку страхового стажу з працівниками пенсійного органу було з`ясовано, що за періоди з 11.12.2006 по 31.12.2008, з 08.04.2010 по 31.08.2012, з 01.09.2012 по 31.12.2016 не було нараховано та сплачено страхові внески на загальнообов`язкове пенсійне страхування.
Тобто, про порушення своїх прав позивача дізналася лише після свого звернення до відповідача у жовтні 2020 року, отже, звертаючись до суду у квітні 2021 року, вона визначений ст. 122 КАС України строк звернення до суду дотримала.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                                Л.В. Губська

Судді:                                                                                                    О.В. Епель

                                                                                                              О.В. Карпушова