ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 року          м.Дніпро         Справа №  908/1015/22
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач)                                      
суддів: Чередка А.Є., Паруснікова Ю.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу  Концерну “Міські теплові мережі” на рішення  господарського суду Запорізької  області від 05.10.2022 року у справі № 908/1015/22
за позовом Концерну “Міські теплові мережі”, (юридична адреса: 69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137, фактична адреса: 69065, м. Запоріжжя, вул. Щаслива, буд. 2а)
до відповідача Приватного підприємця Кристаленко Василя Івановича, м. Запоріжжя
про стягнення 4 315,41 грн., - 

ВСТАНОВИВ:

          Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором № 488 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002 року в розмірі 4 315,41 грн. 
          Рішенням  господарського суду Запорізької  області від 05.10.2022 року у справі № 908/1015/22 в задоволені позову  відмовлено повністю.
          Справа розглядалась у спрощеному провадженні, без виклику сторін.
          Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
- матеріали справи не містять доказів того, що у спірних періодах, які вказує позивач, приміщення, до якого здійснювалось теплопостачання, перебувало у користуванні відповідача;
- надані позивачем акти приймання-передачі теплової енергії підписані лише представником теплопостачальної організації;
- позивачем  не надано жодних належних та допустимих доказів дійсної поставки теплоносія за спірною адресою, зокрема: ним не доведений факт, що система опалення об`єкта теплопостачання відповідача є відокремленою або не відокремлена від системи опалення житлового будинку № 1 по вул. Звенигородській в м. Запоріжжя, що має  підтверджується актом обстеження системи теплоспоживання об`єкту теплопостачання, актами встановлення приладів комерційного обліку спожитої теплоенергії, актами готовності до опалювального періоду тощо, також позивачем не доведено обсяги постачання теплової енергії у спірні періоди.
          На підставі зазначеного, проаналізувавши норми чинного законодавства та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що на час розгляду справи заявлені позовні вимоги про стягнення з Приватного підприємця Кристаленко Василя Івановича заборгованості за договором № 488 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002 року  в розмірі 4315,41 грн. є не доведеними, а тому не підлягають задоволенню. 
               Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач  оскаржив  його  в апеляційному порядку.
           Апелянт зазначає, що:
- судом першої інстанції не з`ясувались та не досліджувались обставини, що мали значення для вирішення справи; не було запропоновано позивачу  надати додаткові докази та пояснення для всебічного встановлення обставин справи, тому позивач був позбавлений права надати додаткові докази з причин, що об`єктивно від нього не залежали;
- наявні у справі докази підтверджують позовні вимоги, оскільки орендоване відповідачем приміщення є вбудованим, має єдину з житловим будинком централізовану систему опалення, позивач здійснював відпуск теплової енергії з початку опалювальних сезонів 2016-2018 років  відповідно до рішень про початок та закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжя, які опубліковані на офіційному сайті Запорізької міської ради;
- постачання теплової енергії до нежитлового приміщення здійснювалось з максимальним тепловим навантаженням 779 Гкал/год, що передбачено предметом укладеного договору; на протязі спірного періоду межі теплового навантаження не змінювалися;
- позивач здійснив заходи щодо підписання зі своєї сторони і направлення рахунків та актів на адресу відповідача, який не підписав акти, направлені на його адресу, та не повернув їх позивачу, чим порушив умови п.6.4 договору;
- позивачем щомісячно направлялися рахунки та акти, за період з лютого по вересень 2016  року простою кореспонденцією та з жовтня 2016 року по квітень 2018 року рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується копіями реєстрів відправлення рекомендованих листів (копії додаються).
          На підставі вищевикладеного позивач вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення, не з`ясував обставини справи, чим порушив права та інтереси Концерну “Міські теплові мережі”.
          Скаржник просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 05.10.2022 року у справі № 908/1015/22 повністю і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Концерну “Міські теплові мережі”  у повному обсязі; стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.
          Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав. Ухвала суду апеляційної інстанції  про відкриття апеляційного провадження направлялась за адресою місцезнаходження відповідача: 69093, м. Запоріжжя, вул. Руставі, буд.3А, кв.74, конверти повернулись до суду з поштовою відміткою "за закінченням терміну зберігання".
          За визначенням п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є  
- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;
- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
          За загальними вимогами п. 91 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2009 року № 270 (далі Правила), поштові відправлення, поштові перекази доставляються оператором поштового зв`язку адресатам на поштову адресу або видаються/виплачуються в об`єкті поштового зв`язку. Рекомендовані поштові відправлення підлягають доставки до дому (п. 92. Правил). Вручення рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка" в об`єкті поштового зв`язку не передбачено (п. 102 Правил).
          У разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин, рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення (п. 116 Правил).
          Здійснення зберігання рекомендованих листів із позначкою “Судова повістка”, які не вручені під час доставки до дому із причин відсутності адресата, Правилами не передбачено, а отже, повернення такого повідомлення із зазначенням причини невручення “закінчення встановленого строку зберігання”, суперечить вимогам Правил, та фактично відповідає причині повернення “у зв`язку з відсутністю адресата”.
          Аналізуючи зазначені вище положення Правил надання послуг поштового зв`язку, слід дійти висновку, що повернення судового рішення із проставленням у поштовому повідомленні відмітки про закінчення строку зберігання поштового відправлення, є підтвердженням відсутності особи – адресата за адресою, а отже, день проставлення такої відмітки в поштовому повідомленні, слід вважати днем вручення судового рішення в порядку, п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України. 
          З урахуванням вищенаведених обставин, суд дійшов висновку щодо належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи Центральним апеляційним господарським судом.
          Відповідно до  ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
          Положенням ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу  України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
          Відповідно до ч.5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу  України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
          За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
          Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.01.2023 року було відкрито апеляційне провадження в порядку письмового провадження, тому справа розглянута за відсутності сторін.
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав: 
          Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглядалась без виклику сторін, колегія суддів вважає можливим прийняти до уваги надані суду апеляційної інстанції додаткові докази позивача.
          На думку колегії суддів суд першої інстанції неналежним чином дослідив  правовідносини сторін і дійшов помилкового висновку про недоведеність позову.
          Так, з матеріалів справи вбачається, що Концерн “Міські теплові мережі” є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. 
          Предметом  діяльності Концерну “Міські теплові мережі” є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо. (п. 2.2 Статуту)
          Відповідно до ст. 1 Закону України “Про теплопостачання”  споживач теплової енергії – фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
          Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року за № 1198, передбачено, що споживач теплової енергії – це фізична особа,    яка    є    власником будівлі    або    суб`єктом    підприємницької    діяльності,    чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
          З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2002 року між Концерном “Міські теплові мережі” (енергопостачальна організація, позивач у справі) та Приватним підприємцем Кристаленком Василем Івановичем  (споживач, відповідач у справі) був укладений договір про постачання теплової енергії в гарячій воді № 488.
          Відповідно до умов договору енрегопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах (п. 1.3), а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію разом з втратами теплової енергії на теплотрасі, що перебуває на балансі споживача за встановленими тарифами (цінами) в терміни передбачені цим договором (п. 1.2 договору). 
          Як зазначено в преамбулі  договору,  постачання теплової енергії в гарячій воді споживачу здійснюється на орендоване вбудоване приміщення по вул. Звенигородській, 1 в м. Запоріжжя. 
          Теплова енергія постачається споживачу у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію – в період опалювального сезону, гаряче водопостачання – протягом року. (п. 2.2 договору)
          Відповідно до п. 10.1 договір набуває чинності після підписання його обома сторонами та діє з 01.10.2002 року по 30.09.2003 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, окрім досягнення взаємної згоди сторін про його розірвання.
          Сторонами доказів розірвання, припинення чи визнання недійним договору суду не надано. 
          Пунктом 3.2.2 договору встановлено, що споживач зобов`язаний виконувати умови та порядок оплати теплової енергії в обсягах згідно рахунків за теплову енергію і в терміни, які передбачені розділом VI Договору.
          Теплопостачальна організація згідно з п. 4.2.1 договору зобов`язана забезпечувати постачання теплової енергії споживачу в обсягах згідно з договором.   
          Облік споживання теплової енергії на опалення проводиться розрахунковим способом (п. 5.1 договору).  
          Пунктом 6.1 договору встановлено, що розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі, в національній грошовій одиниці (гривні) відповідно до встановлених тарифів.
          У пунктах 6.2, 6.3, 6.4 договору сторони визначили, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Підставою для розрахунків споживача з енергопостачальною організацією є акт надання послуг, підписаний обома сторонами.
          Енергопостачальна організація після 7-го числа місяця, наступного за розрахунковим, надає споживачу рахунок за фактично спожиту теплову енергію, акт надання послуг і податкову накладну. Споживач зобов`язаний оформити акт надання послуг і до 25 числа місяця, наступного за розрахунковим, повернути його енергопостачальній організації. 
          Відповідно до п. 6.5 договору розрахунок кількості теплової енергії, яка відпущена споживачу, проводиться на підставі показань розрахункових приладів обліку, з урахуванням втрат, або розрахунковим способом – при відсутності приладів обліку. 
          Споживач зобов`язаний до 20 числа поточного місяця перерахувати на розрахунковий рахунок  енергопостачальної організації суму заборгованості за фактично спожиту теплову енергію (п. 6.6 договору).
          За змістом позову позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді № 488 від 01.10.2002 року за періоди з лютого 2016 року по квітень 2016 року, з жовтня 2016 року по березень 2017 року та з жовтня 2017 року по квітень 2018 року в розмірі 4315,41 грн.
          Статтею 1 Закону України “Про теплопостачання” визначено, що:
- теплова енергія – це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання    для    опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що    об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання;
- споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
          Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року  № 1198  передбачено, що споживач теплової енергії – це фізична особа,    яка    є    власником будівлі    або    суб`єктом    підприємницької    діяльності    чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
          Відповідно до ст.19 Закону України “Про теплопостачання” споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
          Встановлено, що позивачем були надані суду першої інстанції акти приймання-передачі теплової енергії/надання послуг з централізованого постачання гарячої води за періоди з лютого 2016 року по квітень 2016 року, з жовтня 2016 року по березень 2017 року та з жовтня 2017 року по квітень 2018 року на загальну суму 4907,66 грн. 
          Вказані акти стосуються заявленого позивачем спірного періоду та містять посилання на договір про постачання теплової енергії в гарячій воді № 488 від 01.10.2002 року.
          Вважаючи ці докази неналежними для підтвердження факту надання послуг, суд зазначив, що вони оформлені лише представником позивача.
          Суд звернув увагу, що у примітках актів приймання-передачі теплової енергії/надання послуг з централізованого постачання гарячої води міститься вказівка про необхідність повернення оформленого належним чином одного примірника акту теплопостачальній організації, а в разі неповернення або ненадання письмових заперечень про підписання акту, він вважається погодженим; однак позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, направлення або вручення відповідачу зазначених рахунків та актів у спірні періоди, як це передбачено умовами договору. 
                  Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про те, що договором не передбачено обов`язку позивача направляти рахунки та акти на адресу відповідача. Однак, позивач здійснив заходи щодо підписання зі своєї сторони і направлення рахунків та актів на адресу відповідача, про що суду було надано опис вкладення до цінного листа (поштова накладна № 6906504827454 від 23.06.2022 року, з якого вбачається, що на адресу відповідача було, як стверджує позивач  -  повторно,  направлено рахунки та акти за спірний період. 
          Колегія суддів звертає увагу, що дійсно, пунктом 6.4 договору визначено, що підставою для розрахунків споживача з енергопостачальною організацією є  акт надання послуг, підписаний обома сторонами. Невиконання споживачем обов`язку з їх підписання не позбавляє позивача права стверджувати про надання вказаних послуг.
          Суду слід було враховувати, що в силу приписів  ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до  закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Частиною 2 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
          Відповідач не заперечив щодо отримання наданих послуг та наявності заборгованості. Між тим, суд вдався до оцінки того, що позивачем не доведений факт, чи є система опалення об`єкта теплопостачання відповідача є відокремленою або не відокремленою від системи опалення житлового будинку № 1 по вул. Звенигородській в м. Запоріжжя та щодо обсягів постачання теплової енергії у спірні періоди.
          Висновки суду щодо недоведеності позивачем цих обставин є необґрунтованими.
          Відповідно до акту повернення комунального майна по вул. Звенигородська,1 з користування від 03.10.2018 року вбачається, що приміщення в спірний період перебувало у користуванні відповідача.
          В укладеному сторонами договорі зазначено, що орендоване приміщення є вбудованим по вул. Звенигородська. 1, отже, має єдину з житловим будинком централізовану систему опалення, на що суд не звернув увагу.
          Також зазначений факт підтверджується актом від 07.03.2000 року. 
          Позивач здійснював відпуск теплової енергії з початку опалювальних сезонів 2016-2018 років відповідно до рішень про початок та закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжя, які опубліковані на офіційному сайті Запорізької міської ради.
          Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції чинній з 10.12.2017 року) споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. 
          Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
          Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
          Враховуючи, що відповідач жодним чином не заперечував проти заявлених вимог, доводи суду про недоведеність позову колегія суддів визнає необгрунтованими.
          Щодо цього колегія зауважує наступне:
          Положення ст.74 Господарського процесуального кодексу України передбачають обов`язок кожної сторони довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
          Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ст.73 Господарського процесуального кодексу України).
          Суд, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
          Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
          Згідно з ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України  обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
          Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76 Господарського процесуального кодексу України).
                Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. 
          Сукупність наданих у даній справі доказів свідчить, що свої зобов`язання   позивач  виконав, надавши відповідачу у спірний період послуги згідно укладеного  договору.
          Поведінка відповідача свідчить про прийняття наданих позивачем послуг, оскільки вони ним не заперечувались при розгляді даної справи.
          Суд першої інстанції звернув увагу в рішенні, що відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, проти позову не заперечив, належними доказами доводи позивача не спростував. 
                 За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що апелянт належними та допустимими доказами спростував висновки оскаржуваного рішенні. Апеляційна скарга доведена і підлягає задоволенню. 
        Позовні вимоги доведені в повному обсязі. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за надані послуги в розмірі 4 315,41 грн. та  судові витрати за розгляд позовної   заяви    та апеляційної скарги у розмірі 6 202,50 грн  ( згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України).
          Керуючись ст. ст. 269, 275,  277, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 

                                                  ПОСТАНОВИВ:

         Апеляційну скаргу  задовольнити. 
          Рішення  господарського суду Запорізької  області від 05.10.2022 року у справі № 908/1015/22 скасувати.
          Позов задовольнити.
          Стягнути з Приватного підприємця Кристаленко Василя Івановича, ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ) на користь Концерну “Міські теплові мережі”, (юридична адреса: 69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137,  код ЄДРПОУ 32121458;  фактична адреса: 69065, м. Запоріжжя, вул. Щаслива, буд. 2а) заборгованість за надані послуги в розмірі 4 315,41 грн. та судовий збір в розмірі 6 202,50 грн.
          Виконання постанови доручити  господарському суду Запорізької  області.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

                 Головуючий суддя                                                             Т.А.Верхогляд
          
          Суддя                                                                                А.Є. Чередко

          Суддя                                                                                Ю.Б. Парусніков