УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №282/501/22 Головуючий у 1-й інст. Носач В.М. 
Категорія 46 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Галацевич О.М.,                
суддів:                 Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №282/501/22 за позовом  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне),
на рішення Любарського районного суду Житомирської області, ухвалене 01 грудня 2022 року суддею Носачем В.М. у смт Любарі, повний текст рішення складено 01 грудня 2022 року,
в с т а н о в и в : 

У червні 2022 року Стефківський В.І. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) (далі - Товариство, АТ «Страхова група «ТАС» (приватне)), у якому просив стягнути з Товариства на користь ОСОБА_1 39000 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, 182000 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, та 12000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позову зазначив, що 12.02.2022 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Opel Astra», р.н.  НОМЕР_1 ,  внаслідок якої загинув його пасажир ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловік позивачки. На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На даний час триває досудове розслідування у кримінальному провадженні №12022060000000098,  відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками  кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Внаслідок смерті ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_1 та малолітня донька ОСОБА_2 зазнали шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Товариства.
Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з Товариства на користь  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , 39000 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, та 182000 грн страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі представник Товариства Ніколаєв В. посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
На його думку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка не додержалась порядку отримання страхового відшкодування, який визначений ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Зокрема, ОСОБА_1 із заявою про здійснення страхового відшкодування до Товариства не зверталась, жодних документів для прийняття такого рішення не подавала, у зв`язку з чим підстави для звернення до суду у неї були відсутні. Окрім того, позивачкою не було надано документального підтвердження завершення кримінального провадження №12022060000000098 за фактом ДТП та прийняття рішення (вироку), яке набрало законної сили. Кримінальне розслідування триває і особу, винну у скоєнні ДТП, не встановлено. Тому, на думку представника Товариства, рішення суду першої інстанції є передчасним та таким, що ухвалено з грубим порушенням норм чинного законодавства, у тому числі Закону, який є спеціальним у спірних правовідносинах. 
Також, зазначив, що при укладенні полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Товариство взяло на себе зобов`язання здійснити страхову виплату на користь потерпілої особи, а не відшкодувати шкоду, заподіяну каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, внаслідок ДТП.  Відповідач не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірне зобов`язання перед страхувальником. Тому, вважає, що п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не може бути застосований до спірних правовідносин, а оскаржуване рішення грубо порушує норми процесуального права, зокрема, ст.ст. 177, 185 ЦПК України. З цих же підстав вважає, що позивач, в порушення вимог ч.2 ст.27, п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, звернувся із позовом до Любарського районного суду Житомирської області з порушенням правил підсудності, оскільки місцезнаходженням відповідача є м.Київ, пр.Перемоги, буд.65.
Окрім того, на його думку, розмір витрат на правничу допомогу в сумі 12000 грн є необґрунтованим та завищеним, оскільки справа не є складною, виходячи з розміру позовних вимог, та слухалась в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.
У своїх доводах послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17 (провадження №14-87цс20).
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки  Стефківський В.І. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги. 
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне. 
Між сторонами виник спір щодо відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю в ДТП чоловіка позивачки, в порядку страхового відшкодування. Ці правовідносини урегульовано нормами ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала  якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Зокрема, статтею 3 цього Закону передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття  5 Закону).
За статтею 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону. Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.
Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж  36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.
Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.
У пункті 35.1 статті 35 Закону  зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Судом першої інстанції встановлено, що 12 лютого 2022 року близько 22 год. 40 хв. в с. Велика Волиця Любарської ОТГ Житомирського району водій автомобіля «Opel Astra», р.н. НОМЕР_1  ОСОБА_6 , рухаючись з м.Коростишева в напрямку с.Кропивня, не впоралась з керуванням, виїхала за межі проїжджої частини у лівий кювет, де відбувся з`їзд автомобіля в ставок та його перекидання. В результаті ДТП пасажир цього автомобіля ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув на місці пригоди. 
13.02.2022 за даним фактом слідчим управлінням ГУНП в Житомирській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022060000000098 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.286-1 КК України. 13.02.2022 відносно ОСОБА_6 винесено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12022060000000098, судовий розгляд триває (а.с.120-126). 
Факт смерті ОСОБА_4 посвідчується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , відповідний актовий запис №57 (а.с.24).
Зі змісту Лікарського свідоцтва про смерть №1062 від 14.02.2022 вбачається, що причиною смерті ОСОБА_4 є утоплення у воді (а.с.12).
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Opel Astra», р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_6 на момент ДТП була застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне) за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АТ/1636819, страховик є діючим членом МТСБУ (а.с.13 зворот). Страхова сума (ліміт відповідальності страховика) становила 260 000 грн, що не заперечувало Товариство. 
Також, судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про шлюб серії НОМЕР_3 та про народження серії НОМЕР_4 , позивач ОСОБА_1 є дружиною, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітньою донькою загиблого ОСОБА_4 (а.с.11, 13).
Окрім того, на день смерті, у ОСОБА_4 залишились живі батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 .
Установивши, що внаслідок ДТП позивачці, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини, заподіяно шкоди, пов`язаної зі смертю її чоловіка, батька дитини, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу, була застрахована у відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що така подія є страховою та у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачці шкоду, заподіяну смертю потерпілого.
Вирішуючи спір, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст. 979, 980, 999, 1200, 1166, 1187, ЦК України, положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку. 
Заявлені позивачкою суми відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого та страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника,  не перевищують загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати), визначених пунктами 27.2, 27.3 Закону на рівні 36 і 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, а тому суд першої інстанції на законних підставах задовольнив ці вимоги, врахувавши коло осіб, які мають право на отримання такого відшкодування.
Окрім того, наявність підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування, що передбачені ст. ст. 35, 36 Закону, відповідачем не доведено.
Аргументи апеляційної скарги, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення.
Зокрема, суд дійшов правильного висновку, що особа, яка вимагає виплати страхового відшкодування, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. Такий висновок суду першої інстанції відповідає позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Отже доводи апеляційної скарги у частині недодержання позивачкою порядку отримання страхового відшкодування шкоди шляхом безпосереднього звернення до суду, а не до страховика, є безпідставними.
Також є помилковими посилання представника Товариства в апеляційній скарзі щодо передчасного прийняття судом рішення про відшкодування страховиком шкоди з огляду на відсутність вироку суду, який набрав законної сили у кримінальній справі, та не встановлення вини особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована у відповідача. В оскаржуваному рішенні суд правильно послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 жовтня 2019 року у справі №352/342/17 та положення ч. 2 ст. 1167 та ч. 5 ст. 1187 ЦК України, відповідно до яких обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Суд також обґрунтовано послався на положення ст. 35 Закону, яка не містить вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. 
Отже, оскільки цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача, а страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди, суд дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для задоволення позову. 
Матеріалами справи підтверджено, що смерть потерпілого наслала внаслідок ДТП, факт страхового випадку зафіксовано правоохоронними органами, а тому відсутність у матеріалах справи доказів притягнення винної особи до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження відносно неї, не може бути підставою для відмови у відшкодуванні завданої позивачці шкоди в межах суми страхового відшкодування.
Посилання у апеляційній скарзі на порушення правил підсудності є помилковими, оскільки у даному випадку деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У даному випадку страховик завдавача шкоди відшкодовує її в межах суми страхового відшкодування. Тому, спір правомірно розглянутий судом у відповідності до ч. 3 ст. 28 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання позивача та за місцем заподіяння шкоди. Також суд при прийнятті позовної заяви обґрунтовано виходив з положень п. 2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», що позивач звільнений від сплати судового збору у даному спорі. 
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення витрат на правничу допомогу, оскільки адвокатом Стефківським В.І. було виконано вимоги п. 8 ст. 141 ЦПК України та подано докази на підтвердження витрат, понесених позивачкою на оплату правничої допомоги, які суд першої інстанції належно оцінив, а тому доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки місцевого суду про стягнення витрат на правничу допомогу.
Ухвалене судом рішення не суперечить постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17 (провадження №14-87цс20), на яку посилався представник Товариства у апеляційній скарзі.
Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) залишити без задоволення, а рішення Любарського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 03 березня 2023 року.