ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" лютого 2023 р.           Справа№ 910/16501/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Ткаченка Б.О. 
 
при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А.  
за участю представників сторін: 
від позивача: Слободяник І.П.;
від відповідача: не з`явились;
від третіх осіб: 1) не з`явились;
                        2) не з`явились;
                        3) не з`явились;
                        4) Коврига М.М.;
                        5) не з`явились;
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1  
на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року (повний текст складено 20.07.2022) 
у справі № 910/16501/21 (суддя - Турчин С.О.)
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 
1)           ОСОБА_3 ,
2)           ОСОБА_4 ,
3)          Компанія Аселон Інвестмент Лімітед,
4)          Товариство з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації»,
5)           ОСОБА_5 ,  
про витребування частки в статутному капіталі, -
                                                   
                                                            ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про витребування у добросовісного набувача ОСОБА_2 частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» у розмірі 6,87% статутного капіталу, який становить 293 732,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що    частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» у розмірі 6,87% вибула з володіння позивача не з його волі.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі №910/16501/21 у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1  звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_2 та передати у власність ОСОБА_1 частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» у розмірі 6,87% статутного капіталу зазначеного Товариства, розмір якого на дату звернення до суду становить 293 732 грн. в натурі. 
Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Так, скаржник зазначив, що суд першої інстанції не перевірив факт доведеності викрадення частки ОСОБА_1 в статутному капіталі ТОВ «Уні-Серт», а лише обмежився наявністю в матеріалах справи договору купівлі-продажу № 28-09/18/КП/1; не встановив факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору управління корпоративними правами  від 14.04.2017, а також, що даним договором передбачено право ОСОБА_3 на відчуження частки в статутному капіталі без згоди ОСОБА_1 .  
Апелянт не доводив, що договір купівлі-проджу № 28-09/18/КП/1 від 28.09.2018 року недійсний, оскільки вважає, що такий правочин є неукладеним, а тому такий факт може бути встановлено у мотивувальній частині рішення. Також апелянт стверджує про нікчемність договору купівлі-продажу № 28-09/18/КП/1 від 28.09.2018 року з підстав ст. 228 ЦК України.
Крім того, суд першої інстанції порушив принципи рівності та змагальності сторін, оскільки дійшов висновку, що у позивача не було викрадено частку у статуному капіталі без будь-яких доказів та поклав на позивача обов`язок не лише доведення фактів, на які він посилається, а й перевірки, пошуку доказів на спростування доводів відповідача. Також суд порушив положення статей 74, 75, 79, 86 ГПК України, оскільки не поклав на відповідача обов`язок подачі доказів та не дослідив надані позивачем докази. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2022, справу №910/16501/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Буравльов С.І., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16501/21. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/16501/21.
26.05.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/16501/21.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення    Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі №910/16501/21 залишено без руху. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути наведені недоліки, шляхом подання до суду відповідної заяви та доказів.
05.10.2022 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги. До заяви додано докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6    608,97 грн. та докази направлення копії апеляційної скарги іншим учасникам справи.       
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено до розгляду на 07.12.2022.
16.11.2022 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника третьої особи 4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема, третя особа 4 зазначила, що позивач не довів настання жодної з підстав для витребування майна, визначених в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Договір купівлі-продажу № 28-09/18/КП/1 від 28.09.2018 року не визнавався недійсним в судовому порядку, а тому він підтверджує законність вибуття частки з володіння позивача та його волевиявлення на відчуження. Крім того, доводи скаржника про не укладення договору управління корпоративними правами є намаганням підмінити предмет доказування, уникаючи презумпцію дійсності договору купівлі-продажу та договору управління корпоративними правами, оскільки факт їх укладення підтверджується їх нотаріальним посвідченням.
До того ж, позивач не довів належність йому частки, яку він витребовує у відповідача (останній не набував права на частку позивача).
Посилання апелянта на покладення тягара доказування на відповідача про «доведення не викрадення», «не встановлення факту крадіжки судом» є безпідставними та такими, що не відповідають стандартам доказування, оскільки саме на позивача, як інінатора процесу, покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається.
29.11.2022 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Також відповідач клопотав про поновлення строку для подачі відзиву, мотивуючи його пропуск тим, що про апеляційне провадження довідався тільки після судового засідання 22.11.2022 за повідомленням третьої особи 4.
Крім того, відповідач просив здійснювати розгляд справи без його участі.
Колегія суддів вважає поважними причини пропуску строку подання відзиву, у зв`язку з відсутністю доказів отримання копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження, якою було встановлено строк для подачі відзиву. А тому строк для подання відзиву підлягає поновленню на підставі ч. 1 ст. 119 ГПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить суд відмовити у її задоволенні з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2022 відкладено відкладено розгляд справи до 09.02.2023, у зв`язку із неявкою представників сторін.
У судовому засідання 09.02.2023 оголошена перерва до 14.02.2023.
Представник позивача 14.02.2023 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання 14.02.2023 не з`явився, однак просив суд здійснювати розгляд справи без його участі.
Представник третьої особи 4 у судовому засіданні 14.02.2023 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.   
Представники третіх осіб 1,2,3 та 5 у судове засідання призначене на 14.02.2023 не з`явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Зокрема, повідомлялися оголошенням про розгляд спраи опублікованому на сайті «Судова влада України».
Колегією суддів під час розгляду даної справи враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022, від 18.04.2022, від 17.05.2022), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.
Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників третіх осіб 1, 2, 3 та 5 у судовому засіданні 14.02.2023.
Колегія суддів розглянула клопотання скаржника, подані разом з апеляційною скаргою і дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне.
Скаржник просив покласти на відповідача та третіх осіб обов`язок надати належні та допустимі докази щодо того чи знайомі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з ОСОБА_3 ; вчинення ОСОБА_3 інших дій, крім продажу часток в статутному капіталі, від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; одержання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 коштів від продажу часток в статутному капіталі; необізнаності відповідача про факт викрадення у ОСОБА_1 , і ОСОБА_5 часток у статутному капіталі на момент набуття права власності на них.
Обов`язок щодо доказування і подання доказів визначено у статті 74 ГПК України, згідно з часиною першою якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто кожний учасник справи зобов`язаний доводити ті обставини, на які він посилається.
Норма частини другої статті 74 ГПК України передбачає, що у разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певної дії або відсутність певної дії, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутність події встановленою.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що саме він посилається на невчинення дій (не укладення договору управління корпоративними правами, відсутність знайомства з ОСОБА_3 , тощо). При цьому, такі дії стосуються позивача, а не відповідача (іншого учасника), як це передбачено нормою ч. 2 ст. 74 ГПК України. А тому, саме позивач має доводити вказані обставини. Перекладання тягара доказування на іншого учасника справи є необґрунтованим. 
До того ж, суд зазначає, що скаржник повинен доводити обставини щодо себе та ОСОБА_5 . Враховуючи зазначене, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання апелянта поданого відповідно до ст. 74 ГПК України.
Також апелянт заявив клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_2 та директора ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» - ОСОБА_6 , як свідків щодо обставин, які спростовують твердження ОСОБА_1 про викрадення у нього та ОСОБА_5 часток у статутному капіталі Товариства у порядку статті 213 ГПК України.
Колегія суддів зазначає, що директор ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» - ОСОБА_6 не є учасником справи, а є посадовою особою учасника справи, оскільки вказана норма передбачає допит учасників справи або їх представників. Підстави для допиту відповідача в порядку статті 213 ГПК України також відсутні, оскільки обставини, викладені ним у заяві свідка не суперечать іншим доказам по справі. Заявленим клопотанням, скаржник фактично намагається покласти на відповідача обов`язок доводити (спростовувати) обставини, на яік останній посилався.  
Щодо клопотання скаржника про визнання недопустимими доказами копії договорів управління корпоративними правами між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , то суд апеляційної інстанції зазначає, що обставини щодо набуття, відчуження частки ОСОБА_5 не входить до предмету доказування у цій справі. А тому клопотання у цій частині відхиляється судом як безпідставне, а оцінка копії договору про управління корпоративними правами між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 буде надана у мотивувальній частині постанови.
Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини у редакції цієї постанови,  з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, згідно із наявних у матеріалах справи витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 27.09.2018 учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації»        статутний капітал якого складав 84 100,00 грн були: ОСОБА_2 - 52% статутного капіталу; ОСОБА_1 - 24% статутного капіталу; ОСОБА_7 - 24 % статутного капіталу.
Зазначений розподіл часток був        затверджений рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації», оформленим протоколом №11 від 01.06.2018.
Згідно із матеріалів справи вбачається, що 28.09.2018 між     ОСОБА_1 (продавець) в особі ОСОБА_3 , який діяв на підставі договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14 квітня 2017 року, та ОСОБА_8 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №28-09/18/КП/1 корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., відповідно до умов якого        продавець продає, а покупець купує корпоративні права у вигляді 24,00% частки Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації», номінальною вартістю 20 184,00 грн        на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Відповідно до п.п. 5.1., 5.2. договору №28-09/18/КП/1 своїми підписами під цим договором сторони досягли згоди, що договірна вартість корпоративних прав у статутному капіталу Товариства, що продаються за цим договором, становить 20 184,00 грн        без урахування ПДВ. За купівлю корпоративних прав покупець зобов`язується сплатити продавцю 20 184,00 грн., які продавець повністю отримав від покупця до підписання цього договору.
Згідно із п.5.3. договору сторони        встановили, що право власності на корпоративні права у статутному капіталі товариства, які продаються за цим договором, переходить до покупця після        здійснення приймання-передачі корпоративних прав, про що сторони оформлюють акт, підтверджує отримання покупцем корпоративних прав за цим договором (п.5.3 договору).
На виконання умов        договору від 28.09.2018        між ОСОБА_1 від імені якого діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було складено акт від 28.09.2018 приймання-передачі корпоративних прав по договору купівлі-продажу №28-09/18/КП/1 корпоративних прав (часток у статутному капіталі) ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» від 28 вересня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №№1796, 1797, згідно якого продавець передав, а покупець прийняв корпоративні права у вигляді 24,00% частки статутного капіталу ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», номінальною вартістю 20 184,00 грн.
29.09.2018         ОСОБА_8 здійснила продаж        частки        у статутному капіталі ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» у розмірі 48 % відсотків на користь Компанії Аселон Інвестментс Лімітед за договором купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Український науковий інститут сертифікації». Передача зазначеної частки відбулась за актом приймання-передачі корпоративних прав від 14.09.2018 року до договору купівлі-продажу корпоративних прав (часток у статутному капіталі) ТОВ «Український науковий інститут сертифікації». 
30.10.2018 загальними зборами учасників ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», були прийняті        рішення, оформлені протоколом від 30 жовтня 2018 року, зокрема:
- затверджено результати внесення додаткових вкладів учасників ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», а саме щодо внесення ОСОБА_2 додаткових вкладів, загальна вартість яких становить 200 000,00 грн,        що підтверджується відповідними платіжними документами;
- затверджено збільшений розмір статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації», який становить 284 100,00, що дорівнює 100%        статутного капіталу Товариства;
- затверджено розмір часток учасників ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» та їх номінальну вартість у Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації», а саме:         номінальна вартість частки ОСОБА_2     становить 243 732,00 грн, що у співвідношенні до загального розміру статутного капіталу становить        85,79 %;        номінальна    вартість частки Компанії Аселон Інвестментс Лімітед становить 40368,00 грн, що у співвідношенні до загального розміру статутного капіталу дорівнює 14,21 %.
Рішенням від 07.11.2018 року учасника ТОВ        «Український науковий інститут сертифікації» Компанії Аселон Інвестментс Лімітед було вирішено вийти зі складу учасників Товариства. Підписи на вказаному рішенні було засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т.
15.11.2018 загальними зборами учасників ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», були прийняті        рішення, оформлені протоколом від 30 жовтня 2018 року, зокрема:
- затверджено результати внесення додаткових вкладів учасників ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» до Статутного капіталу, а саме щодо внесення ОСОБА_2 додаткових вкладів, загальна вартість яких становить 50 000,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними документами;
- затверджено збільшений розмір статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації», який становить 293 732,00 грн, що дорівнює 100%        статутного капіталу Товариства;
- затверджено збільшений розмір часток учасників ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», а саме: номінальна вартість частки ОСОБА_2 становить 293 732,00 грн, що у співвідношенні до загального розміру статутного капіталу Товариства дорівнює 100 %.
Звертаючись до суду із позовом, позивач стверджує про вибуття частки в статутному капіталі ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» з володіння поза його волею, а тому просить витребувати у ОСОБА_2 належну йому частку в статутному капіталі Товариства, яка враховуючи зміни щодо складу учасників та збільшення        розмір статутного капіталу Товариства,  за розрахунками позивача становить 6,87% статутного капіталу.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1    статті 20 Господарського процесуального кодексу України    господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
Згідно з частиною 1    статті 167 Господарського кодексу України    корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав (частина 3    статті 167 Господарського кодексу України).
Відчуження власником свого майна визначено частиною першою    статті 346 Цивільного кодексу України        як одна з підстав припинення права власності, які залежать від волі власника.
Відповідно до приписів частини першої    статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»    учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.
Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою.
Будь-який правочин з відчуження (відступлення) частки є двостороннім, тобто на його укладення необхідна згода учасника, який відчужує (відступає) частку, і згода набувача частки.
Відчуження ОСОБА_1 частки у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації»  відбулось на підставі договору купівлі-продажу № 28-09/18/КП/1 корпоративних прав від 28.09.2018 (часток у статутному капіталі). Договір посвідчив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1793.
Як вбачається з преамбули вказаного договору, від імені позивача діяв ОСОБА_3 на підставі договору управління корпоративними правами від 14.04.2017.
Позивачем долучено до матеріалів справи копію договору управління корпоративними правами від 14.04.2017. Водночас копія вказаного договору є неякісною, з якої неможливо встановити зміст такого правочину.
Питання щодо недійсності вказаного договору поставлено в клопотанні апелянта, в якому він просив визнати даний договір недопустимим доказом. При цьому, сам скаржник подаючи неякісну копію договору завіряє її «з оригіналом згідно».
Так, колегія суддів вказує, що порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державна уніфікована система документації, Уніфікована система-організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлення документів» ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 07.04.2003.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобвами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 91 ГПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвдчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвдченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.   
Як вбачається з матеріалів справи, сторони та суди в інших судових справах неодноразово зверталися до Міністерства юстиції України з вимогою надати примірник такого правочину.
Відповідно до листа управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 13.04.2021 року №17151/9-21 (наданого в межах розгляду справи № 910/14811/18) згідно з актом огляду архівних документів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Жердєвої Н.О. від 12.04.2021 примірник договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , у архівних справах відсутній.
Згідно з листом управління Міністерства юстиції України від 04.01.2021 року №47531/6-20 (наданого в межах розгляду справи № 910/14740/18) діяльність приватного нотаріуса Жердєвої Н.О. припинено у зв`язку зі смертю (наказ від 23.05.2018). Було створено комісію для вилучення та передачі документів до архіву. Нотаріальна дія за реєстровим № 29, з використанням спеціального бланку нотаріальних документів серії НМА № 800104, вчинена без участі ОСОБА_1 .
Крім того, відповідно до листа Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України від 22.04.2019 № 6165/4-19 робочою групою було здійснено вилучення справ приватного нотаріуса Жердєвої Н.О. для передачі на зберігання до державного нотаріального архіву. Вилучені документи неупорядковані, наряди відповідно до номенклатури справ не сформовані. Більшу частину справ вилучено розсипом документів. Деякі справи вкладено в папки, складено внутрішній опис, який не відповідає наповненню цих папок. Звірка документів відповідно до реєстру нотаріальних дій під час вилучення не проводилася. А тому надати оригінал запитуваного документу неможливо.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що учасникам справи в судовому засіданні, під час здійснення додаткових підготовчих дій, було запропоновано по даній справі зробити відповідний запит до управління Міністерства юстиції України щодо з`ясування питання наявності або ж відсутності договору управління корпоративними правами від 14.04.2017. Однак, позивач зазначив про відсутність в суду апеляційної інстанції повноважень на вчинення таких дій, а також третя особа 4 зазначила про відсутність підстав для такого звернення.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що надані скаржником докази щодо факту неукладення договору управління корпоративними правами від 14.04.2017 не є беззаперечними. 
Водночас, враховуючи, що копія вказаного договору є неякісною (неможливо встановити зміст правочину), суд апеляційної інстанції частково приймає доводи скаржника про неможливість прийняття такого доказу як належного в розумінні ст. 76 ГПК України. 
При цьому суд вважає необгрунтованими посилання скаржника на заяви свідків ( ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ) щодо не укладення договору управління корпоративними правами від 14.04.2017 та договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 з огляду на те, що у матеріалах справи містяться більш пізні заяви свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які спростовують зміст заяв, поданих позивачем. Доводи адвоката скаржника про те, що суд повинен приймати більш ранні заяви не ґрунтуються на жодних нормах права та не випливають з установленого по даній справі.
Згідно з копією нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 29.07.2020 останній підтвердив, що 28.09.2018 він, діючи в інтересах ОСОБА_1 на підставі договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, уклав з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу корпоративних прав Товариства та було складено акт про передачу частки в Товаристві. Договір був укладений у відповідності до чинного законодавства. Указана заява датована 29.07.2020, тоді як заява в якій ОСОБА_3 зазначає, що не укладав договір на управління корпоративними правами, датована 27.06.2019.
Враховуючи заперечення позивачем факту укладення договору управління корпоративними правами, дві заяви ОСОБА_3 щодо обставин укладення такого правочину, які протирічать одна одній, суд апеляційної інстанції не приймає в якості доказу в розумінні п. 3 ч. 2 ст. 73 ГПК України.
Водночас, як було зазначено вище, відчуження частки ОСОБА_1 у Товаристві відбулося на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018. Указаний правочин посвідчено приватним нотаріусом.
Відповідач вказував, що йому не дали можливості скористатись переважним правом на викуп частки, передбачене статтею 20 Закону України  «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», однак він не оскаржував такий правочин.
Відповідно до частини другої статті 43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.
Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень (ч. 1, 6 ст. 44 Закону України «Про нотаріат»).
Аналогічні положення містить Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок), затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5.
Відповідно до пункту 4 Глави 5 вказаного Порядку перевірка повноважень представників осіб за довіреністю або за законом здійснюється за довіреністю або документом, що підтверджує повноваження законного представника.
У разі наявності сумнівів щодо обсягу повноважень уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної або юридичної особи, від імені якої діє представник.
Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (ч. 1 ст. 46 Закону України «Про нотаріат»).
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень.
Аналіз наведених норм свідчить, що нотаріус під час нотаріального посвідчення правочину, окрім встановлення особи учасника цивільних відносин і обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, перевіряє і обсяг повноважень уповноваженого представника на вчинення тієї чи іншої дії і в разі відсутності у представника необхідного обсягу повноважень відмовляє у вчиненні відповідної нотаріальної дії.
Тобто під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 підлягали встановленню повноваження ОСОБА_3 на укладення відповідного договору. Приватним нотаріусом було встановлено, що повноваження ОСОБА_3 на укладення відповідного правочину підтверджується договором на управління корпоративних прав від 14.04.2017. Відповідно, такий договір досліджувався приватним нотаріусом на предмет наявності у ОСОБА_3 повноважень на вчинення договору купівлі-продажу в інтересах ОСОБА_1 . Доказів на спростування вказаної обставини (того, що нотаріус не перевірив повноваження ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі-продажу) скаржником не надано.
Враховуючи положення статей 43, 44 Закону України «Про нотаріат» та статті 204 ЦК України договір купівлі-продажу від 28.09.2018 є правомірним.
Колегія суддів, враховуючи, що під час укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу приватним нотаріусом підлягали встановленню повноваження уповноваженої особи, зокрема на підставі договору на управління корпоративними правами від 14.04.2017, відсутність достовірних доказів на підтвердження факту не укладення такого правочин вважає не доведеною обставини щодо відсутності повноважень у ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19).
Рішення суду не може гуртуватися на припущеннях.
Обставина щодо наявності у ОСОБА_3 повноважень на укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 визнається доведеною, оскільки докази, надані на підтвердження такої обставини (нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким встановлено повноваження ОСОБА_3 на підставі договору управління корпоративними правами), є більш вірогідною, ніж докази, надані на її спростування (відсутність чіткої копії, вилучення договорів у нотаріуса розсипом) в порядку статті 79 ГПК України. А тому доводи скаржника у вказаній частині відхиляються судом, як необгрунтовані.
Скаржник зазначає про нікчемність договору купівлі-продажу від 28.09.2018 з підстав, передбачених статтею 228 ЦК України.
Відповідно до частини першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Виділяючи, правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2020 у справі № 910/4932/19, від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21.
Водночас скаржником не надано доказів порушення публічного порядку сторонами правочину або однією зі сторін договору купівлі-продажу від 28.09.2018 (визнання вини, вирок суду).
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає недоведеним факт нікчемності договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач звертався до суду із позовом до ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український  науковий інститут сертифікації» від 28.09.2018 №28-09/18/КП/1, скасування реєстраційних записів від 28.09.2018 №10741070013071436 та від 29.09.2018 №10741070014071436, які здійснені приватним нотаріусом Змисловською Тетяною Василівною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також скасування реєстраційного запису від 30.10.2018 №1074105001507146, який здійснений ОСОБА_11 (Філія №1 Комунального підприємства «Реєстраційний-центр»), щодо відомостей про ТОВ «Український науковий інститут сертифікації».
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався        на те, що з матеріалів реєстраційної справи ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» вбачається, що належна позивачу частка в статутному капіталі товариства відчужена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 , на підставі договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, якого, за твердженнями позивача, ніколи не існувало та позивачу невідомо про особу ОСОБА_3 . У свою чергу ОСОБА_8 , за договором купівлі-продажу корпоративних прав від 29.09.2018, продала належну позивачу частку Аселон Інвестментс Лімітед. Однак, ОСОБА_1 жодних дій щодо відчуження спірної частки на користь ОСОБА_8 не здійснював, а отже, означена частка вибула з володіння позивача за відсутності його волі.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 по справі №910/14740/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021 в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір купівлі-продажу корпоративних прав (часток у статутному капіталі) ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» від 28.09.2018 №28-09/18/КП/1 вчинено з порушенням чинного законодавства.
Судами у справі        №910/14740/18 зазначено, що договір        управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, на підставі якого було укладено спірний договір купівлі-продажу №28-09/18/КП/1 корпоративних прав (часток у статутному капіталі), не визнавався недійсним у судовому порядку. Крім того, ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження того, що договір управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017 з ОСОБА_3 ним не укладався. Доказів на підтвердження того, що такий договір не відповідав його внутрішній волі щодо передачі в управління своїх корпоративних прав в ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» суду під час розгляду справи №910/14740/18 не надано.
Таким чином, твердження апелянта, що у справі № 910/14740/18 встановлено факт викрадення частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» є необґрунтованими, оскільки судження, що містяться в мотивувальній частині постанови не є підставою для задоволення апеляційної скарги у даній справі з урахуванням відмови у позові в резолютивній частині. 
Посилання позивача на заяву (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.10.2018 №12018100100011368, апеляційний суд відхиляє, оскільки        позивачем не надано у матеріали справи відомостей щодо відкриття кримінального провадження суду, остаточного рішення        (вироку), яким завершено кримінальне провадження.
При цьому, у судовому засіданні позивач зазначив, що на даний час відкритті кримінальні провадження відсутні.
Щодо можливості витребування частки та обраний спосіб захисту.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22.10.2019 у справі №923/876/16, від 17.12.2019 у справі №927/97/19, від 18.03.2020 №466/6221/16-а, перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», норми якого є спеціальними для зазначених товариств. Аналіз частини п`ятої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» свідчить про те, що учасник товариства може звернутися до суду з позовом про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників у такому товаристві або ж з позовом про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі такого товариства, які, відповідно до зазначеної норми, є належними способами захисту.
Колегія суддів звертає увагу, що можливість власника витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем (незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача), без оспорювання правочинів щодо спірного майна тощо не звільняє власника від обов`язку доведення своїх позовних вимог відповідно до приписів процесуального законодавства, зокрема, обставин щодо: наявності у нього права власності (чи іншого суб`єктивного права) на спірне майно; вибуття зазначеного майна з володіння позивача поза його волею; а також перебування, спірного майна на момент вирішення спору у володінні відповідача. Адже без доведення зазначених обставин суди не матимуть достатніх правових підстав для задоволення віндикаційного позову (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 910/9924/19).
Ухвалення рішення про витребування частки без оцінки першого договору відчуження у ланцюгу укладених правочинів неможливо.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржник не довів факту вибуття частки Товариства з його власності поза його волею. Зокрема, скаржник не довів, що договір купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 є нікчемним з підстав, передбачених частинами першою, другою статті 228 ЦК України. Інших підстав (статті 221 - 224, 226, 229 - 232 ЦК України) для визнання договору недійсним скаржник не навів.
Крім того, обов`язковою підставою для витребування майна у добросовісного володільця є перебування спірного майна у володінні відповідача.
На спростування доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву щодо неможливості витребування частки у статутному капіталі Товариства у разі, коли її розмір змінився, апеляційний суд зазначає, що частка у статутному капіталі товариства є особливим видом майна. Вона сама по собі не має вартості, її вартість напряму залежить від вартості майна самого товариства. Отже, при створенні товариства ринкова вартість частки зазвичай дорівнює її номінальній вартості. Тоді як з перебігом часу ця цифра стає "історичною", а ринкова вартість частки може суттєво зрости (якщо бізнес товариства буде успішним) або зменшитися (якщо товариство буде вести збиткову господарську діяльність) (аналогічний висновок викладено у постанові від 31.08.2022 у справі № 924/700/21).
До того ж, розмір статутного капіталу може змінюватися у зв`язку з додатковими внесками учасниками або іншими особами, виходом учасників зі складу товариства, тощо. Тобто розмір статутного капіталу може змінюватися в процесі господарської діяльності товариства і особа, яка вважає, що її незаконно було позбавлено права на частку, може витребувати частку у розмірі що відповідає обсягу її права з урахування змін у статутному капіталі, які відбулися після вибуття такої частки з власності заявника.
А тому твердження відповідача про те, що частка не може бути витребувана, у зв`язку з її зменшенням, оскільки вона не є річчю, визначеною індивідуальними ознаками є помилковим. Таке витребування можливе за наявності правових підстав. 
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, статутний капітал ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації» станом на 27.09.2018 складав 84 100, 00 грн. Частка позивача (20 184, 00 грн 24% на момент вчинення правочину) після відчуження її на користь ОСОБА_8 була відчужена останньою на користь Аселон Інвестментс Лімітед. Частка Аселон Інвестментс Лімітед становила 40 368,00 грн, яка складалася із часток ОСОБА_5 і ОСОБА_1 .
Загальні збори учасників ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації» вирішили збільшити розмір статутного капіталу, зокрема, ОСОБА_2 вніс у статутний капітал 200 000, 00 грн, за наслідками чого, розмір часток учасників змінився таким чином: номінальна вартість частки ОСОБА_2 - 243 732,00 грн, а Аселон Інвестментс Лімітед - 40 368 грн.
06.11.2018          загальні збори учасників ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації» прийняли рішення про внесення додаткових вкладів на загальну вартість 50 000, 00 грн. Однак, 07.11.2018 Аселон Інвестментс Лімітед ухвалила рішення про вихід з учасників ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації».
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить менше 50 відсотків, може вийти з товариства у будь-який час без згоди інших учасників.
Товариство зобов`язане протягом одного року з дня, коли воно дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки (ч. 7 ст. 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).
Колегія суддів зазначає, що статутний капітал ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації», у зв`язку з виходом 07.11.2018 Аселон Інвестментс Лімітед, було зменшено на 40 368 грн (частка Аселон Інвестментс Лімітед) та становив 243 732 грн.
ОСОБА_2 , на виконання рішення про внесення додаткових вкладів від 06.11.2018, вніс свою частину додаткового вкладу в розмірі 42 895, 00 грн, а також на реалізацію свого переважного права на внесення додаткового вкладу (внаслідок відмови Аселон Інвестментс Лімітед та виходу зі складу учасників ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації») вніс додатковий вклад у розмірі 7 105,00 грн, після чого статутний капітал ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації» було затверджено на рівні 293 732, 00 грн.
Водночас, як вбачається з наведеного ланцюга змін статутного капіталу ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації», ОСОБА_2 не набував права власності на частку, яка належала ОСОБА_1 , оскільки після її відчуження на користь Аселон Інвестментс Лімітед, остання вийшла зі складу учасників ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації», а розмір статутного капіталу було зменшено саме на розмір частки Аселон Інвестментс Лімітед, яка набула право на виплату вартості її частки в порядку статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
Отже, обставини щодо перебування частки ОСОБА_1 у власності ОСОБА_2 та взагалі факту набуття останнім такого права в матеріалах справи відсутні, а скаржником не доведені, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини першої статті 388 ЦК України. Відповідно, доводи скаржника у вказаній частині визнаються необгрунтованими.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач у цій справі фактичного намагається відновити склад учасників ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації», який існував до стверджуваного порушення його прав, про це зокрема свідчать і доводи скаржника наведені у всій апеляційній скарзі стосовно ОСОБА_5 (обставини щодо вибуття з його власності частки у ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації»  не входять до предмету доказування у цій справі), який також був учасником ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації».
При цьому за змістом частини п`ятої статті 17 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначені способи захисту (визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві та стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю) є альтернативними, що також підтверджується висновком Великої Палати Верховного Суду про застосування статті 17 цього Закону, викладеним у пункті 48 постанови від 17.12.2019 у справі № 927/97/19 та у пункті 31 постанови від 18.03.2020 у справі № 466/6221/16-а.
Згідно із зазначеним висновком Великої Палати Верховного Суду у разі, якщо позивач прагне відновити склад учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав або інтересів, і таке відновлення не може бути здійснене шляхом стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства (підпункт «е» пункту 3частини 3 статті 17 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), то належним способом захисту в цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт «д» пункту 3 частини 5 статті 17 цього Закону).
Суд апеляційної інстанції, у цьому контексті, враховує висновок Верховного Суду, зроблений у постанові від 31.08.2022 у справі № 924/700/21, згідно з яким частка є об`єктом права власності. Захищаючи права одного з учасників товариства, суд не може порушувати права власності інших учасників товариства.
Так, у вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку, що спосіб захисту, який обрав позивач (повернення до стану, який існував на момент його виключення), має наслідком позбавлення інших учасників товариства їх часток у статутному капіталі (повністю або частково). Для урахування балансу інтересів позивач мав би просити суд збільшити розмір статутного капіталу, який існував на момент звернення до суду з позовом, на розмір своєї частки і, залежно від номінального розміру частки кожного учасника у гривнях, визначити новий розмір часток учасників у відсотках (який для кожного учасника був би меншим).
Тобто, за обставинами цієї справи, позивач не може позбавити права власності відповідача на частку ТОВ «Український  науковий інститут сертифікації», яким він володіє законно (частина набута за договором, частина за рахунок додаткових внесків). Таке втручання у право власності буде порушенням критерію пропорційності та порушуватиме баланс інтересів. Для урахування балансу інтересів позивач мав би просити суд збільшити розмір статутного капіталу, який існував на момент звернення до суду з позовом, на розмір своєї частки.
Колегія суддів зазначає про безпідставність посилання скаржника на обов`язок відповідача та третьої особи 4 надавати докази на підтвердження факту укладення договору управління корпоративними правами від 14.04.2017 та підтвердження правомірності договору купівлі-продажу майнових прав від 28.09.2018, оскільки обов`язок учасників справи щодо доведення обставин на які вони посилаються визначено нормами процесуального права (статті 13, 74, 79 ГПК України). Зміна таких правил призведе до порушення принципу змагальності сторін. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин на які він посилається (неукладення договору управління корпоративними правами, нікчемність, недійсність договору купівлі-продажу, набуття відповідачем права власності на частку в Товаристві).
За змістом ч.1    ст.14 ГПК України    суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Водночас, у частині 3    статті 2 Господарського процесуального кодексу України    однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у    статті 13 цього Кодексу.
Згідно із частинами 1, 2    статті 13 Господарського процесуального кодексу України    судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Суд зазначає, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини        у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993).
Захищене    статтею 6 Європейської конвенції з прав людини    право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У пункті 73 постанови Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 зазначено, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (п.74 постанови ВС від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Апеляційний суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустими доказами обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмови у задоволенні позовних вимог. 
Однак мотиви відхилення доводів учасників справи підлягають доповненню, а отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно із ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Отже, керуючись ст. 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Судові витрати, згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» у відзиві на апеляційну скаргу заявило про відшкодування витрат на професійну правову допомогу.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 244 ГПК України). Отже, заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» підлягає призначенню до розгляду у судовому засіданні.
Керуючись ст. ст. 2, 129, 269, 270, 271, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                                
                                                    ПОСТАНОВИВ:
          
           1. Апеляційну скаргу     ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі № 910/16501/21 задовольнити частково.                                                                         
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі № 910/16501/21      змінити, шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.            
В решті апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення     Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі № 910/16501/21 без змін.
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
4. Матеріали справи № 910/16501/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
5.    Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» про відшкодування судових витрат на професійну правову допомогу призначити до розгляду на 07.03.2023 о 12:05.                                                                         

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 17.02.2023