УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

13 березня 2023 року 
м. Київ
справа №520/20433/21
адміністративне провадження № К/990/4695/23  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Коваленко Н.В. та Стрелець Т.Г., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року
у справі  №  520/20433/21
за позовом   ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України,  ІНФОРМАЦІЯ_1
про  визнання протиправними та скасування висновку і протоколу, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :
09 лютого 2023 року ОСОБА_1 (далі - скаржник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2023 року.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної скарги, предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про визнання протиправним висновок військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02 червня 2021 року № 122/ОГД щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ; визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у вимозі оформити та надати до Департаменту фінансів Міністерства оборони України оновлену довідку про розмір грошового забезпечення для виплати позивачу одноразової грошової допомоги за останньою посадою, яку він займав на день звільнення, станом на день встановлення йому інвалідності другої групи 22 травня 2013 року з обов`язковим врахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення; визнання протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у вимозі зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 оформити та надати до Департаменту фінансів Міністерства оборони України оновлену довідку про розмір грошового забезпечення для виплати позивачу одноразової грошової допомоги за останньою посадою, яку він займав на день звільнення, станом на день встановлення йому інвалідності другої групи 22 травня 2013 року з обов`язковим врахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення; визнання протиправним та скасувати пункт 5 протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 24 червня 2021 року № 101 в частині «у запасі» та «на день звільнення з військової служби (2000 рік), у сумі 11 753 (Одинадцять тисяч сімсот п`ятдесят гри) три. 76 коп.»; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1: оформити та надати до головного розпорядника бюджетних коштів через Департамент фінансів Міністерства оборони України, разом з документами, наданими 05 березня 2020 року, оновлений висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 24-місячного грошового забезпечення на дату встановлення йому інвалідності другої групи 22 травня 2013 року на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року у справі № 520/14221/2020 та рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 24 червня 2021 року, оновлену довідку про розмір місячного грошового забезпечення для виплати одноразової грошової допомоги за останньою посадою, яку він займав на день звільнення, станом на день встановлення йому інвалідності другої групи 22 травня 2013 року, виходячи з посадового окладу - 1086 грн., окладу за військовим званням - 130,00 гри., щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (відсоткової надбавки за вислугу років - 425,60, надбавки за виконання особливо важливих завдань - 820,80 грн., надбавки за службу в умовах режимних обмежень - 162,90 грн., премії - 977,40 грн., щомісячної додаткової грошової винагороди - 720,54 грн.) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань - 3602,70 грн., грошової допомоги для оздоровлення - 3602,70 грн., винагороди за тривалість безперервної військової служби - 912,00 грн.) відповідно до пункту 2  статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  (далі - Закон № 2011-ХІІ) та пункту 2 «Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, -та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», затвердженому  постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (далі - Порядок №  499), за зразком згідно пункту 4.14 та додатку 13 «Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей», затвердженого  наказом Міністра оборони України від 19 серпня 2008 року N 407, в сумі 12440,64 гривень;
Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до  частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до  пункту 20 частини першої статті 4 КАС України  адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з  пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України  для цілей  цього Кодексу  справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у даній справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення,  постановлені у справі незначної складності.
Відповідно до  частини четвертої статті 328 КАС України  підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених  частинами другою  і  третьою статті 353 цього Кодексу.
За правилами  пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України  судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до  цього Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до  цього Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у  підпунктах "а",  "б",  "в"  та  "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.
Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Згідно з  пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовної діяльності дає змогу досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Отже, функціями Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні передусім є формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і відповідне спрямування судової практики в єдине і правильне правозастосування (вказати напрям, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснення змісту законодавчого акта в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах із вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи при цьому судам нижчої інстанції результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який упроваджується шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють із метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Скаржником, в обґрунтування підстав касаційного оскарження рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року вказано, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, має виняткове значення для скаржника та становить значний суспільний інтерес. Крім того, скаржник у касаційній скарзі також звернув увагу на необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі №  816/541/16-а, від 19 вересня 2019 року у справі №  320/247/15-а, від 23 грудня 2020 року у справі №  495/8349/14-а з підстав того, що врахуванню підлягає саме остання правова позиція. 
Суд вказує, що посилання на існування обставин, визначених підпунктом "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не може бути прийнято до уваги, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. 
Твердження скаржника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення (підпункт "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів. 
Суд зазначає, що такі твердження скаржника мають загальний характер та притаманні кожній аналогічній справі, а тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції.
При цьому використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", або "суспільний інтерес" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Однак, щодо доводів скаржника про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, колегія суддів зазначає, що причинами для відступу можуть бути лише вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Разом з тим, скаржник не навів належних обґрунтувань можливості відступлення від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі №  816/541/16-а, від 19 вересня 2019 року у справі №  320/247/15-а, від 23 грудня 2020 року у справі №  495/8349/14-а, а фактично висловив незгоду з вказаною правовою позицією. 
Таким чином, станом на день винесення цієї ухвали, Верховний Суд від згаданого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах із застосуванням виняткового механізму, закріпленого частиною першою статті 346 КАС України, не відступав і колегія суддів також не вважає за потрібне відступати від зазначеного висновку.
Суд також враховує позицію Європейського Суду з прав людини, що висловлена у рішенні "Chapman v. the United Kingdom" (заява № 27238/95, п. 70), де вказано, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом Суд не зобов`язаний відступати від практики, напрацьованої у попередніх справах, за відсутності поважних причин.
Відтак, Суд вказує, що мотиви суду апеляційної інстанції, якими він керувався при перегляді рішення суду першої інстанції у справі №  520/20433/21, у повній мірі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, висловленим у постановах від 17 січня 2020 року у справі № 816/541/16-а та від 19 вересня 2019 року по справі № 320/247/15-а, які містять висновки щодо питання правильного застосування норм права, порушеного в касаційній скарзі, про що суд апеляційної інстанції і зазначив в оскаржуваній постанові.
Характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що склалася з приводу спорів цієї категорії, непоодинока кількість справ з подібними позовними вимогами, відсутність ознак, які роблять цю касаційну скаргу відмінною від інших, також дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі № 520/20433/21, як у справі незначної складності, не підлягають касаційному оскарженню.
На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення ухвалені у справі незначної складності, а передбачені статтею 328 КАС України підстави касаційного оскарження судових рішень та виняткові обставини для перегляду Верховним Судом цієї справи в касаційному порядку належним чином не обґрунтовані скаржником у касаційній скарзі, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Аналогічного висновку стосовно віднесення даної категорії справ до справ незначної складності дійшов Верховний Суд в ухвалах від 25 листопада 2021 року у справі № 520/14042/2020 та від 09 січня 2023 року у справі №640/4626/20.
Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року у справі № 520/20433/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування висновку і протоколу, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.
2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя -доповідач                                                                                           Я.О. Берназюк
Судді                                                                                                               Н.В. Коваленко
                                                                                                              Т.Г. Стрелець