УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/7638/22 Головуючий у 1-й інст. Шкирі В. М. 
Категорія 69 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Радченка С.В. 

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №296/7638/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шкирі В.М. в м. Житомир,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований 11.07.2015 відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №1195.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 липня 2015 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 . Вказує, що в період шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у нього відсутні спільні інтереси з дружиною, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Вказує, що подальше спільне життя з відповідачем суперечитиме його інтересам та інтересам їх спільних дітей. Враховуючи викладене просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем у справі.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11 липня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження складено відповідний актовий запис №1195. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що ОСОБА_2 заперечує проти розірвання шлюбу та хоче зберегти сім`ю, а тому підстави для розірвання шлюбу відсутні. Зазначає, що позивач, всупереч ст. 81 ЦПК України не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог. Вказує, що судом першої інстанції не було надано строку для примирення. Стверджує, що суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, передбачені ст.5, 7 СК України про те, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для здійснення сім`ї; держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Вважає, що ініціювання позову ОСОБА_1 , наявність на утриманні у відповідачки двох малолітніх дітей, перебування її за кордоном, бажання позивача будь що розірвати шлюб свідчать про те, що суд першої інстанції міг не стягувати судовий збір з відповідача. Стверджує, що ОСОБА_2 категорично заперечує, щоб за наведених обставин з неї стягували судовий збір. Враховуючи викладене просить рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 11 липня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , після реєстрації шлюбу чоловіку присвоєно прізвище « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 26.10.2017, актовий запис №1195.
В період спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наведене підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 26 жовтня 2017 року та серії НОМЕР_3 від 11 квітня 2017 року.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини другої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Матеріали справи свідчать про те, що у листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, подружні стосунки не склалися, сім`я збереглась формально, шлюбно-сімейні відносини припинені, збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам сторін, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про фактичне збереження шлюбних відносин та неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги щодо дійсних причин розірвання шлюбу фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
В апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що судом першої інстанції не вжито заходів для примирення подружжя. 
Колегія апеляційного суду звертає увагу, що згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
В заяві від 22.12.2022, яка була подана до суду першої інстанції позивач вказав, що заперечує проти надання сторонам у справі строку для примирення, відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 була позбавлена можливості подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та подання клопотання про вжиття заходів до примирення сторін є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджено обізнаність представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 про розгляд вказаної справи, що підтверджується розписками про повідомлення про розгляд справи. Крім того, представником ОСОБА_2 – ОСОБА_3 було подано клопотання про зупинення провадження у справі, заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено та відзив на позовну заяву. Відтак, процесуальні права ОСОБА_2 не були порушенні судом першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення з ОСОБА_2 судового збору, то колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив вирішити питання судових витрат, шляхом стягнення їх із відповідача.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. 
Враховуючи зазначені вище норми процесуального права суд першої інстанції в межах вимог позовної заяви та у відповідності зі ст. 141 ЦПК України вірно вирішив питання судових витрат, стягнувши їх з відповідача.
Інші доводи апеляційної скарги на правильність ухваленого рішення не впливають, оскільки шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2023 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді