ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2023 р. 	Справа № 520/27552/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції України в Харківській області, ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2022 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 12.08.22 року у справі № 520/27552/21
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Національної поліції в Харківській області                      
про визнання дій протиправними та стягнення грошової компенсації,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2016-2020 роках 135 діб відпусток;
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за роботу в умовах режимних обмежень за період з травня 2018 року по грудень 2020 року;
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за безпосередню роботу з шифрами за період з травня 2019 року по грудень 2020 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції у Харківській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2016-2020 роках 135 діб відпусток у розмірі 62209,35 грн;
- сягнути з Головного управління Національної поліції у Харківській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 20 відсотків до посадових окладів за період з травня 2018 року по грудень 2020 року, у розмірі 16640,00 грн;
- стягнути з Головного управління Національної поліції у Харківській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за безпосередню роботу з шифрами в розмірі 10 відсотків до посадових окладів за період з травня 2019 року по грудень 2020 року, у розмірі 5200,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що після звільнення з Національної поліції України, остаточний розрахунок при звільненні проведений без врахування компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток за період з 2016-2020 роки, не здійснено нарахування до грошового забезпечення 20% надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 2018-2020 роки та нарахування до грошового забезпечення 10% надбавки за безпосередню роботу із шифрами у період з 2019-2020 рік.  
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2022 року у справі № 520/27552/21 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2016, 2017, 2020 роках 135 діб відпустки.
Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні у 2016,2017,2020 роках 135 діб відпустки.
Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за роботу в умовах режимних обмежень за період з травня 2018 по грудень 2020 року.
Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень за період з травня 2018 по грудень 2020 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позивача, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовну, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2022 року у справі № 520/27552/21 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за безпосередню роботу з шифрами за період з травня 2019 року по грудень 2020 року та виплати компенсації за безпосередню роботу з шифрами та постановити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції проігнорував вимоги абз. 2 п. 5 розділу II наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 29.04.2016 за № 669/28799, відповідно до якого надбавка поліцейським, які безпосередньо зайняті на шифрувальній роботі, установлюється за умови наявності у цих осіб допуску до шифрів, який надається відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому, відповідно до абз. 3 п. 5 розділу II наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 зареєстрованому в Міністерстві юстиції України від 29.04.2016 № 669/28799, встановлено, що до безперервного стажу на шифрувальній роботі для виплати надбавки зараховуються періоди безперервної шифрувальної роботи на штатних посадах. Однак, суд першої інстанції незважаючи на доводи позивача та надані на їх підтвердження письмові докази які підтверджують факт перебування позивача на штатній посаді старшого інженера сектору спеціального зв`язку ГУНП в Харківській області, яка за своїми функціональними обов`язками передбачає безпосередню роботу з шифрами, безпідставно відмовив у заявленій вимозі.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне          з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2022 року у справі № 520/27552/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що Законом України "Про Національну поліцію" не передбачено виплати поліцейським грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за попередні роки, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Також зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі № 808/2122/18.
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.
На підставі положень п. 3 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України  справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що наказом Головного управління Національної поліції у Харківській області від 31.12.2020 року №413 о/с "По особовому складу" звільнено майора поліції ОСОБА_1 , старшого інженера сектору спеціального зв`язку Головного управління Національної поліції у Харківській області з 04.01.2021 року. 
Відповідно до відомостей, наданих Управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у Харківській області листом № 141 аз/119-12/01-2021 від 02.09.2021 р., позивачем не використано у 2016 році - 45 діб щорічної чергової відпустки та у 2020 році - 45 діб щорічної чергової відпустки. Згідно довідки від 24.05.2021 року № 2/134, виданої Харківським Національним університетом внутрішніх справ відділом кадрового забезпечення, позивач в період з 01.09.2014 року по 04.10.2017 року проходив службу в Харківському національному університеті внутрішніх справ на посаді ад`юнкта відділу організації освітньо-наукової підготовки, та у 2017 році не використав 30 діб чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової відпустки.
Листом від 01.11.2021 року позивач звернувся до Головного Управління Національної поліції в Харківській області з проханням нарахувати та виплатити грошову компенсацію за не використані дні щорічних відпусток у розмірі 62209, 35 грн., нарахувати та виплатити надбавку за безперервний стаж на шифрувальній роботі у розмірі 5200,00 грн; нарахувати та виплатити надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за останні 32 місяці роботи, а саме у розмірі 16640,00 грн.
Головним Управлінням Національної поліції України в Харківській області надано відповідь від 01.12.2021 року № Б-487/119/05/29-2021 на звернення позивача, в якому зазначено, що відповідно до вимог Закону України №580-VІІІ та Порядку № 260, які є спеціальним законодавством, грошова компенсація за невикористану відпустку за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Також передбачено вказувати кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку в наказі про звільнення, з якою обов`язково має бути ознайомлений під підпис поліцейський та має право на його оскарження в частині або повністю. Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у Харківській області № 413 о/с від 31.12.2020 року про звільнення ОСОБА_1 , інформація щодо виплату компенсації за не використану відпустку відсутня, тому підстав для нарахування такої грошової компенсації немає. Стосовно нарахування та виплати надбавки за безперервний стаж на шифрувальній роботі, зазначено, що відповідно до р. ІІ п.5 Порядку 260 установлення поліцейським надбавки, які безпосередньо зайняті на шифрувальній роботі, установлюється наказом по особовому складу на підставі подання керівника підрозділу спеціального зв`язку та за умови наявності у цих осіб допуску до шифрів, який надається до вимог чинного законодавства. Наказ про встановлення ОСОБА_1 надбавки за безперервний стаж на шифрувальній роботі до УФЗБО не надходив. Підстав для нарахування відсутні. Відповідно до р. ІІ п.7 Порідку 260 установлення поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень здійснюється наказом керівника органу поліції на підставі мотивованих рапортів керівника структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, погоджених з режимно-секретним підрозділом цього органу, за умови надання йому допуску та доступу до державної таємниці та постійної роботи з відомостями, що становлять державну таємницю. Наказ про встановлення позивачу надбавки за службу в умовах режимних обмежень до УФЗБО не надходило, тому відсутні підстави для нарахування зазначеної надбавки.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у нарахуванні та виплаті компенсації за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки, надбавок за роботу із шифрами та роботу в умовах режимних обмежень, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані  ним у 2016, 2017, 2020 роках відпусток та грошової компенсації за роботу в умовах режимних обмежень за період з травня 2018 року по грудень 2020 року.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за безпосередню роботу з шифрами за період з травня 2019 року по грудень 2020 року та виплати компенсації за безпосередню роботу з шифрами, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази постійної роботи позивача із шифрами, а тому немає підстав для виплати грошової компенсації за безпосередню роботу з шифрами за період з травня 2019 по грудень 2020 року.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (далі - Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
У відповідності до ст. 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Частиною першою статті 24 Закону №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02 липня 2015 року (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно зі статтею 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 92 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частин сьомої, восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.
Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.
Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом МВС України №260 від 06 квітня 2016 року (далі - Порядок №260), визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО).
Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами сьомим та восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Колегія суддів зазначає, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України та особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII, а саме: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів, відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється, та у разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції, за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників -КЗпП України.
З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної та додаткової відпустки.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Аналогічні висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 у справі №320/3843/20, від 26.05.2021 у справі №360/1362/20, від 24.06.2021 у справі №520/8054/2020.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на вищевикладене, колегія судів не приймає довід відповідача про відсутність правових підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпусти за попередні роки. 
Колегія суддів встановила, що згідно листа управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області від 02.09.2021 року за № 141аз/119-12/01-2021 р. позивач має право на щорічну чергову оплачувану відпустку за 2016 рік - 45 діб (30 основна, 15 додаткова); за 2020 рік - 45 діб (30 основна, 15 додаткова). Відповідно до довідки від 24.05.2021 року № 2/134 виданої Харківським Національним університетом Внутрішніх справ відділом кадрового забезпечення вбачається, що позивач в період з 01.09.2014 року по 04.10.2017 року проходив службу в Харківському національному університеті внутрішніх справ на посаді ад`юнкта відділу організації освітньо - наукової підготовки, та у 2017 році не використав 30 діб чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової відпустки. Невикористаними вважати 135 діб (90 діб основної щорічної відпустки та 45 діб додаткової оплачуваної відпустки).
Доказів нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні основної щорічної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017 та 2020 роки відповідачем до матеріалів справи не надано.
Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, Головним управлінням Національної поліції в Харківській області допущено протиправну бездіяльність в частині ненарахування та невиплати грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки - 90 діб, та додаткової оплачуваної відпустки - 45 діб за 2016, 2017 та 2020 роки.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за роботу в умовах режимних обмежень за період з травня 2018 по грудень 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про державну таємницю" від 21 січня 1994 року № 3855-ХІІ (далі - Закон № 3855-ХІІ) залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно»; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно»; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності «таємно», а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 10 років; для форми 3 - 15 років.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 22 Закону № 3855-ХІІ допуск до державної таємниці із ступенями секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно» надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-дослідної діяльності або навчання, наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи або організації, де працює, перебуває на службі чи навчається громадянин.
Допуск до державної таємниці керівникові органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації надається наказом чи письмовим розпорядженням посадової особи, що призначає його на посаду, а у разі, коли орган державної влади, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація не підпорядкована іншому органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємству, установі, організації або не належить до сфери їх управління, допуск до державної таємниці надається зазначеному керівникові наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, яка є замовником робіт, пов`язаних з державною таємницею. Керівникам центральних органів виконавчої влади, які призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України, допуск до державної таємниці надається розпорядженням Кабінету Міністрів України.
Згідно з ч. 7 ст. 22 Закону № 3855-ХІІ надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 3855-ХІІ переоформлення громадянам допуску до державної таємниці здійснюється: у разі закінчення терміну дії допуску до державної таємниці за необхідності подальшої роботи з секретною інформацією; у разі потреби підвищення громадянину форми допуску за необхідності роботи з секретною інформацією вищого ступеня секретності; у разі необхідності проведення додаткової перевірки, пов`язаної з можливим виникненням обставин, передбачених пунктами 2 і 4 частини першої та частиною другою статті 23 цього Закону.
Статтею 30 Закону № 3855-ХІІ передбачено, що у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених вимог закону Кабінет Міністрів України постановою від 15 червня 1994 року № 414 затвердив Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (далі - Положення № 414).
У пункті 1 Положення № 414 зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).
Згідно з п. 2 Положення № 414 особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.
Відповідно до п. 5 Положення № 414 такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.
Згідно з п. 6 Положення № 414 персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи.
Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.
Умови, за яких державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації можуть отримати дозвіл на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, встановлено у статті 20 Закону № 3855-ХІІ.
Відповідно до п. 7 розділу II Порядку №260 поліцейським, які проходять службу в умовах режимних обмежень та за своїми функціональними обов`язками постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, установлюється надбавка до посадових окладів залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.
Установлення поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень здійснюється наказом керівника органу (міжрегіонального органу) поліції на підставі мотивованих рапортів керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, погоджених з режимно-секретним підрозділом цього органу, за умови надання їм допуску та доступу до державної таємниці та постійної роботи з відомостями, що становлять державну таємницю.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що надання допуску до державної таємниці передбачає визначення необхідності роботи особи із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Тобто, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону № 3855-ХІІ залежить від ступеня секретності.
Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.
Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ   виникає право на отримання компенсації.
Враховуючи положення статті 30 Закону № 3855-ХІІ, пунктів 2, 5 Положення № 414, Порядку № 260 колегія суддів вважає, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.
Отже, якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер умов її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням № 414, про що видати відповідний розпорядчий документ.
Факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2020 року у справі №806/2056/18, що враховується судом в силу приписів статті 242 КАС України.
Колегія суддів встановила, що згідно листа №13/2019 від 02.09.2021 р. УРТЗІ ГУНП в Харківській області під час проходження служби в Національній поліції на підставі розпорядження УСБУ в Харківській області від 25.04.2018 р. № 35д, позивач мав допуск до державної таємниці за формою1 (відомості зі ступенями секретності "Особливої важливості, "Цілком таємно"," Таємно"). Під час проходження служби в секторі спеціального зв`язку ГУНП в Харківській області йому був наданий та припинений доступ до державної таємниці: доступ надано наказом начальника ССЗ ГУНП в Харківській області від 08.05.2018 № 36/2 о/с та припинено наказом начальника ГУНП в Харківській області від 04.01.2021 № 1 о/с. Розпорядженням УСБУ в Харківській області від 08.07.2021 р № 114д ОСОБА_1 , допуск до державної таємниці за формою 1 скасовано.
При цьому згідно наданих таблиць опрацьованих матеріальних носіїв секретної інформації ОСОБА_1 документів, та відповідно до довідки від 11.01.2022 р. № 3/119-36/01-2022 за час перебування на посаді позивач в окремі періоди працював з відомостями, що становлять державну таємницю.
Згідно інформаційного листа за підписом начальника ССЗ ГУНП в Харківській області Соболь А. на запит відповідача повідомлено, що ОСОБА_1 опрацьовано документи, що становлять державну таємницю: в 2018 році - 37 документів зі ступенем секретності " таємно"; у 2019 році - 98 документів зі ступенем секретності "таємно", 1 документ зі ступенем секретності " цілком таємно" та отримано 1 документ зі ступенем секретності "особливої важливості"; у 2020 році - 52 документи зі ступенем секретності "таємно".
Сукупність вищевказаних фактичних обставин вказує на те, що позивач мав допуск до державної таємниці, а характер його роботи (служби) на відповідних посадах передбачав роботу по забезпеченню режиму таємності, а також роботу з документами, справами, матеріальними носіями інформації, які вимагають наявність доступу до державної таємниці, а отже є підставою для отримання позивачем надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби на вказаних посадах.
Доводи відповідача про відсутність правових підстав для нарахування позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за відсутності наказів про встановлення такої надбавки за займаною посадою, колегія суддів не приймає, оскільки той факт, що відповідачем по справі не видавався наказ (накази) про встановлення і виплату позивачу по справі надбавку за роботу в умовах режимних обмежень не може бути свідченням невиконання позивачем роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці і як наслідок невиплати цієї надбавки.
Посилання відповідача на те, що наявність допуску до державної таємниці у позивача під час проходження служби не тягне за собою обов`язку автоматично нараховувати та виплачувати надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у разі коли особа має відповідний доступ до державної таємниці і за умовами своєї професійної діяльності постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому має надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень.
Колегія суддів не приймає посилання відповідача на відсутність факту постійної праці позивача з відомостями, що становлять державну таємницю, оскільки останній працював з незначною кількістю таємних документів та зауважує, що в даному випадку поняття "постійно" не залежить від кількості виготовлених такою особою документів (значної або незначної кількості), або часу витраченого на роботу з такими документами, інформацією, а головним критерієм в даному випадку є наявність відповідного допуску до державної таємниці та практична реалізація права на такий допуск відповідно до функціональних обов`язків посадовою особою. Обсяг функціональних обов`язків позивача, пов`язаних з доступом до державної таємниці не може виконуватися періодично та в незначній кількості.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки позивач мав допуск до державної таємниці та відповідно до функціональних обов`язків виконував службові обов`язки (роботу), які передбачали наявність такого допуску, та відповідно до нього застосовувалися обмеження, які передбачені для осіб, які мають право на доступ до державної таємниці, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Щодо позовної вимоги визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за безпосередню роботу з шифрами за період з травня 2019 по грудень 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.5 розділу ІІ Порядку № 260 поліцейським, які безпосередньо зайняті на шифрувальній роботі, виплачується щомісячна надбавка до посадових окладів за безперервний стаж на шифрувальній роботі в таких розмірах: від 1 до 3 років - 10%, від 3 до 5 років - 15 %, понад 5 років - 20%.
Надбавка поліцейським, які безпосередньо зайняті на шифрувальній роботі, установлюється за умови наявності у цих осіб допуску до шифрів, який надається відповідно до вимог чинного законодавства.
До безперервного стажу на шифрувальній роботі для виплати надбавки зараховуються періоди безперервної шифрувальної роботи на штатних посадах, а також документально підтверджена шифрувальна робота поліцейських у центральних органах виконавчої влади, інших органах державної влади або військових формуваннях за умови перерви між призначеннями на посади не більше 6 місяців.
Надбавка поліцейським, які безпосередньо зайняті на шифрувальній роботі, установлюється наказом по особовому складу на підставі подання керівника підрозділу спеціального зв`язку і виплачується одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць. У поданні зазначається дата оформлення допуску до шифрів.
Виплата надбавки припиняється з дня скасування допуску до шифрів відповідно до вимог законодавства.
Колегія суддів встановила, що згідно листа начальника ССЗ ГУНП в Харківській області Соболь А. від 08.10.2021 року № 98/119-36/01-2021 року ОСОБА_1 за час роботи в ССЗ ГУНП в Харківській області було надано допуск до шифрів на підставі наказу від 10.05.2018 року № 36/1 дек, та скасовано на підставі наказу від 15.02.2021 року № 36/2 дек.
Зі змісту листа начальника сектору спеціального зв`язку від 11.01.2022 року № 3/119-36/01-2022 встановлено, що шифри ОСОБА_1 отримував у опечатаному вигляді та безпосередньо роботу з ними не проводив. Щодо кількості опрацьованих ОСОБА_1 шифрів за період з травня 2018 по грудень 2020 року повідомлено, що останній не мав права та можливості працювати безпосередньо з шифрами на підставі розділу II, IV, V Наказу МВС України «Про затвердження Інструкції з організації та забезпечення безпеки спеціальних видів зв`язку в ОВС і Національній гвардії України» від 14.08.2014 № 0012/ш.
У відповідності до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Доказів на спростування зазначених в листі начальника сектору спеціального зв`язку від 11.01.2022 року № 3/119-36/01-2022 відомостей про відсутність такої роботи, позивачем суду не надано. 
Таким чином, надання права доступу до роботи із шифрами не свідчить про здійснення особою функціональних обов`язків та завдань, при виконанні яких така особа працює на шифрувальній роботі.
У зв`язку з тим, що надбавка поліцейським, які безпосередньо зайняті на шифрувальній роботі, установлюється за безпосередню роботу з шифрами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для виплати грошової компенсації за безпосередню роботу з шифрами за період з травня 2019 по грудень 2020 року, за відсутності доказів такої роботи. 
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2016, 2017, 2020 роках 135 діб відпусток; зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористанні у 2016, 2017, 2020 роках - 135 діб відпустки; визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за роботу в умовах режимних обмежень за період з травня 2018 по грудень 2020 року; зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень за період з травня 2018 по грудень 2020 року. 
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2022 року у справі № 520/27552/21 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг, з наведених підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції України в Харківській області, ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2022 по справі № 520/27552/21 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко