УХВАЛА

31 січня 2023 року 
м. Київ
справа №380/15/22
адміністративне провадження № К/990/676/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів Мартинюк Н.М., Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу Печерського районного суду міста Києва на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року
у справі №380/15/22 за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва про оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника публічної інформації,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Печерського районного суду міста Києва, у якій просив:
1) визнати протиправною відмову Печерського районного суду міста Києва надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 25 листопада 2021 року та зобов`язати відповідача негайно (в порядку частини першої статті 371, пункту 1 частини першої статті 263 КАС України) надати таку інформацію та документи:
- повідомити чи надіслану 05 жовтня 2021 року у Єдиний державний реєстр судових рішень постанову суду у справі №757/15353/21-п з фразою «відправити нахер» було підписано цифровим /електронним підписом судді відповідно до вимог законодавства?;
- повідомити прізвище, ім`я, по-батькові та посаду особи, яка підписала постанову суду у справі №757/15353/21-п з фразою «відправити нахер»;
- повідомити чи можливо, що постанову суду у справі №757/15353/21-п з фразою «відправити нахер» підписала інша особа, а не суддя Білоцерківець О.А.
- повідомити чи можливо, що і інші постанови Печерського районного суду міста Києва підписують не судді, а інші особи;
- надати позивачу електронну копію листа суду від 24 листопада 2021 року за №5600/21 на підставі якого доступ до документу у реєстрі судових рішень було обмежено;
- повідомити, коли було виготовлено оригінал судового рішення, який відрізняється від того, що було надіслано у Реєстр;
- повідомити, яка причина того, що Постанову від 26 липня 2021 року у справі №757/15353/21-п було надіслано у Єдиний державний реєстр судових рішень лише 05 жовтня 2021 року;
- повідомити прізвище, ім`я, по-батькові та посаду особи, яка допустила помилку, про яку йдеться у листі суду від 24 листопада 2021 року за №5600/21;
2) судові витрати покласти на Відповідача.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії Печерського районного суду міста Києва щодо надання відповіді на запитувану інформацію в запиті від 25 листопада 2021 року; 
- зобов`язано Печерський районний суд міста Києва повторно розглянути запит від 25 листопада 2021 року та надати повну відповідь на запитувану інформацію;
- стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Печерського районного суду міста Києва судовий збір в сумі 726,40 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Не погоджуючись із такими судовими рішеннями відповідачем 04 січня 2023 року подано касаційну скаргу.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 січня 2023 року для розгляду цієї касаційної скарги визначено колегію суддів у складі головуючої - Мельник-Томенко Ж.М., суддів Мартинюк Н.М., Соколова В.М.
Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Мельник-Томенко Ж.М. з 02 по 16 січня 2023 року перебувала у відпустці, відповідно до наказу №199-кв від 21 грудня 2022 року.
Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Мартинюк Н.М. з 16 по 27 січня 2023 року перебувала у відпустці, відповідно до наказу №3-кв від 10 січня 2023 року.
Вирішення питання про відкриття касаційного провадження за цією скаргою вирішується після виходу суддів з відпустки.
Так, пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
За змістом пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема справи у спорах щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Спірні правовідносини у цій справі пов`язані з розглядом запиту позивача, поданого відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації»
За такого правового врегулювання та обставин справи касаційний перегляд судових рішень у цій справі можливий виключно за наявності обґрунтування відповідного підпункту пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
У тексті касаційної скарги заявник указує, що дана справа становить значний суспільний інтерес, має виняткове значення для скаржника, та переконує, що суд першої інстанції помилково відніс справу №380/15/22 до категорії справ незначної складності, що за змістом відповідає підпунктам «в, г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Обґрунтовуючи посилання на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України скаржник указує, що судами першої та апеляційної інстанцій у справі №380/15/22 було встановлено, що Печерським районним судом м. Києва у порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» було надано на запит Позивача неповну інформацію без наведення вмотивованих підстав її ненадання.
Однак, Відповідач повністю не погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, які зроблені через неправильне, на його думку, застосування положень законодавства, що регламентує спірні правовідносини.
Переконує, що ця судова справа має для Відповідача виняткове значення для подальшої діяльності як розпорядника публічної інформації, оскільки має місце неоднакове застосування судами одного й того ж положення закону в аналогічних справах.
Також Відповідач вважає, що справа №380/15/22 становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для нього, оскільки Позивач має наміри поширювати відповідну інформацію публічно.
Так, вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб.
Скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі №380/15/22 ознак її суспільної важливості.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про виняткове значення для скаржника саме цієї справи, не містить особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що справа №380/15/22 має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.
Наведені вище обґрунтування, фактично, зводяться до незгоди із прийнятими судовими рішеннями та посиланням на неправильне, на думку скаржника, застосування норм матеріального права, що не є належним обґрунтуванням підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Обґрунтовуючи посилання на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, які і стали предметом судового розгляду.
Пунктом 2 частини шостої статті 12 КАС України чітко визначено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Переконує, що у цій справі предмет оскарження не може трактуватись як бездіяльність Відповідача щодо розгляду запиту Позивача на інформацію, оскільки Відповідач розглянув такий запит на надав Позивачу відповідь про відмову в його задоволенні, що і було в подальшому протягом розгляду справи встановлено судами попередніх інстанцій.
Отже, суд першої інстанції помилково відніс дану справу про оскарження дій до справ незначної складності, безпідставно пославшись на пункт 2 частини шостої статті 12 КАС України (оскарження бездіяльності), чим на етапі відкриття провадження у справі обмежив право Відповідача на касаційне оскарження судових рішень у цій справі.
Суд зазначає, що у постанові від 08 вересня 2022 року у справі №9901/276/19 Велика Палата Верховного Суду нагадала свою позицію, згідно якої протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Отже, суд першої інстанції, з урахуванням частини шостої статті 12 та перелічені у частині третій статті 257 КАС України критерії, які суд враховує при прийнятті питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження, правомірно дійшов висновку про те, що ця справа може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
З урахуванням викладеного Суд констатує, що посилаючись у касаційній скарзі як на підставу для відкриття касаційного провадження у справі №380/15/22 на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, Печерський районний суд міста Києва не виклав обставин, які свідчили б про необхідність її розгляду за правилами загального позовного провадження.
Отже, зміст вказаних норм та аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у цьому випадку обставин, наведених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
З огляду на викладене, зазначення заявником у касаційній скарзі про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України) не є достатнім для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у цій категорії справ.
Таким чином, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені у справі, яка процесуальним законом віднесена до категорії справ незначної складності, а з наведених у касаційній скарзі мотивів й доданих до неї матеріалів не вбачається наявності передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин, у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 248, 328, 333 КАС України Суд, -
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Печерського районного суду міста Києва на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року у справі №380/15/22.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Ж.М. Мельник-Томенко
Н.М. Мартинюк
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду