Ухвала
 
30 березня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 754/8453/22
провадження № 61-4127ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання.
 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних сімейних відносинах без реєстрації шлюбу у період з 2001 року до 2004 року. У період спільного проживання у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2019 року ОСОБА_2 визнано батьком ОСОБА_3 та внесено зміни до актового запису. Крім того, стягнуто із ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі частини з усіх видів заробітку доходу, починаючи з 31 серпня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 виповнилося 18 років. З 01 вересня 2021 року ОСОБА_3 почав навчання на контрактній основі у Київському інституті інтелектуальної власності та права НУ «ОЮА» за спеціальністю «Міжнародне право», форма навчання - денна, та на момент звернення з позовом є студентом 2 курсу, строк навчання до 30 червня 2025 року. ОСОБА_3 стипендію не отримує, через навчання на денній формі не має можливості повноцінно працювати та самостійно заробляти, а тому потребує фінансової допомоги батьків. Загальна вартість освітніх послуг складає 124 000,00 грн, всі витрати на освіту несе позивачка, проте батько дитини не приймає участі у зазначених витратах. Вважала, що оскільки ОСОБА_3 розпочав навчання 01 вересня 2021 року, маючи вік 17 років, аліменти, які були сплачені відповідачем за рішенням суду були аліменти на утримання неповнолітньої дитини і не передбачали оплату навчання.
 
Вказувала, що 19 серпня 2021 року вона сплатила за навчання сина грошові кошти в розмірі 15 525,00 грн, від відповідача допомога на той час за навчання не надходила, а тому вважала, що стягнення аліментів на навчання має відраховуватися з 19 серпня 2021 року.
 
На підставі викладеного, позивачка просила стягнути із відповідача аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно з 19 серпня 2021 року і до закінчення навчання. Крім того, позивачка просила стягнути фактично понесені судові витрати.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 27 вересня 2022 року і до 30 червня 2025 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку у березні 2023 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині дати з якої присуджено аліменти, а саме присудити стягнення аліментів починаючи з 19 серпня 2021 року.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Предметом позову у цій справі є стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, а тому зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, яким, за загальним правилом, виключається можливість перегляду ухвалених у ній судових рішень судом касаційної інстанції, крім випадку, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що судове рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Так, ОСОБА_1 зазначає, що апеляційним судом неправильно застосовано положення статті 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України), зокрема, не враховано, що аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання необхідно стягувати саме з дати понесення таких витрат, незалежно від моменту досягнення дитиною повноліття. Крім того, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду про застосування зазначеної норми права у подібних правовідносинах.
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. При цьому, доводи касаційної скарги зводяться виключно до суб`єктивного тлумачення статті 199 СК України.
 
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року (справа № 635/1139/17): «стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
 
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
 
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).»
 
Оскільки посилання заявниці про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 199 СК України у подібних правовідносинах не підтвердились, відсутні підстави вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування практики.
 
Крім того, аналіз судових рішень у справі та наведені заявником у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для заявника (підпункт «в») пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак