ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2010/23 Справа № 932/3358/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І.А. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       17 січня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
-за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року, -
ВСТАНОВИВ:
       ІСТОРІЯ СПРАВИ 
27 червня 2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 06.05.2009 року ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, розмір якого було збільшено до 20 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява № б/н від 06.05.2009 року разом із запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі, визначеному Договором. Позичальник умови договору належним чином не виконав, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 9992,75 грн., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 9992,75 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3  помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проживали разом з ОСОБА_3 на момент смерті, а отже в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України останні вважаються такими, що прийняли спадщину. Позивач звернувся до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори із претензією щодо стягнення боргу померлого спадкодавця, у зв`язку з чим нотаріусом було заведено спадкову справу №566/2021.
Позивач вважав, що зобов`язання відносно померлої особи припиняються лише тоді, коли таке зобов`язання не може бути виконано іншою особою, зокрема, близьким родичем померлої. Оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були зареєстровані і постійно проживали за однією адресою зі спадкодавцем, позивач вважав, що останні повинні відповідати за зобов`язаннями померлого та сплати борг банку. Виходячи з вищевикладеного, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.05.2009 року у розмірі 9992,75 грн. та судовий збір.
       КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ
07 листопада 2022 рокурішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськау задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.
       КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
       У грудні 2022 року, не погодившись із вказаним рішенням, представником АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк».
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали право подати заяву про прийняття або про відмову від прийняття спадщини у строк з 25 жовтня 2020 року по 25 квітня 2021 року, проте у встановлений строк вони не подали заяву про відмову від прийняття спадщини, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину.
Позивачем було надано до суду копії паспортів позичальника та відповідачів, які містять однакову адресу реєстрації сторін, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважаються фактичними спадкоємцями відповідно до ст.1268 ЦК України.
Суд першої інстанції не з`ясував правовий статус квартири, у якій були зареєстровані та проживали ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , хто є її власником. Від з`ясування цих обставин залежить правильність вирішення спору по суті та визначення наявності спадкового майна у боржника. Проте, суд вказаних обставин не досліджував, будь-яких висновків з цього приводу не навів.
Констатувавши недоведеність позивачем факту одержання відповідачами в порядку спадкування спадкового майна після смерті боржника, суд обмежився лише відсутністю даних у спадковій справі про наявність спадкового майна та спадкоємців, які його прийняли. Таким чином, висновки суду про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх вимог, є передчасними.
Крім того, відповідачі не надали доказів того, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту. 
Суд першої інстанції взагалі не врахував висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 16.05.2018 року по справі № 336/3968/16-ц та від 08.08.2018 року по справі №310/145/17, чим порушив формування єдиної правозастосовної практики.
АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Від інших учасників справи письмових заперечень на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.
       ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 9992,75 гривень, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 Цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2009 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір шляхом приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку який було збільшено до 20000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Судом також було встановлено, що   ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно відповіді завідуючої Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою, лист-претензія банку зареєстрована в книзі обліку спадкових справ та повідомлено, що у зв`язку з надходженням претензії заведено спадкову справу.
Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Загальні правила пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців визначається нормами ст.1281 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Обов`язок задовольнити вимогу повернути заборгованість, яка на думку банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором згідно зі ст.1219 ЦК України, не є таким, що нерозривно пов`язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України, з його смертю цей обов`язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини.
Згідно ч.1,3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Позивач вважав, що правонаступниками ОСОБА_3 є   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проживали разом із спадкодавцем на момент його смерті, а отже вважаються таким, що прийняли спадщину, тому повинні задовольнити вимогу банку щодо повернення заборгованості.
Проте, суд першої інстанції дійшов висновку, що посилаючись на факт спільного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно проживали із померлим та можуть вважатись такими, що прийняли спадщину.
Доводи позивача щодо наявності спільного місця реєстрації спадкодавця та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть безумовно свідчити про фактичне спільне місце проживання останніх.
Беручи до уваги, відсутність в матеріалах справи належних доказів щодо прийняття   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що вони не повинні задовольняти вимогу банку про повернення кредитної заборгованості.
З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду.
Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Що стосується доводів про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.05.2018 року по справі № 336/3968/16-ц та від 08.08.2018 року по справі №310/145/17, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані висновки у постановах Верховного Суду не мають значення для вирішення даної справи по суті.
Згідно зі  ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції дотримані вищенаведені норми.
Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, вірно встановлені правовідносини та суд дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
       Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
       Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
       Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права. 
       Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
        Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»залишити без задоволення.
       Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
               Судді: