ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року 
м. Черкаси   

Справа № 404/8406/21		
Провадження № 22-ц/821/94/23		
Категорія: скарга на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Бородійчука В.Г.
за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
відповідач:  ОСОБА_4 
третя особа: Управління з питань захисту прав дітей міської ради м. Кропивницький

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2022 року (постановлену під головуванням судді Мохонько В.В. в приміщенні Кіровського районного суду м. Кіровограда) про повернення позивачеві заяви про збільшення позовних вимог у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою до  ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про позбавлення батьківських прав.
21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подала до Кіровського районного суду м. Кіровограда заяву про збільшення позовних вимог.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2022 року заяву про збільшення розміру позовних вимог від 21 жовтня 2022 року з додатками повернуто позивачу.
Вирішуючи дане процесуальне питання, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України, позивачкою не надано доказів направлення заяви про збільшення позовних вимог іншим учасникам справи, що є підставою для її повернення.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції,  ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку, подавши 25 жовтня 2022 року до Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу.
27 жовтня 2022 року  ОСОБА_1 подала до Кропивницького апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги.
У зв`язку із самовідводами суддів Кропивницького апеляційного суду та неможливістю утворення нового складу суду для апеляційного розгляду даної справи, в порядку ч. 4 ст. 31 ЦПК України, розпорядженням Голови Кропивницького апеляційного суду №4 від 05 грудня 2022 року матеріали справи передано до суду, найбільш територіально наближеного до цього суду, а саме до Черкаського апеляційного суду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2022 року необґрунтованою, постановленою із порушенням норм процесуального права, при неповному дослідженні судом першої інстанції обставин справи, що мають істотне значення для вирішення даного питання, просить вказану ухвалу скасувати, а матеріали справи направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зокрема, вказує, що суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, не з`ясувавши питання про відповідність поданої заяви вимогам ст. 175 та 177 ЦПК України, дійшов передчасного висновку про повернення заяви про збільшення позовних вимог. Висновок суду про ненадання позивачем доказів направлення копії заяви іншим учасникам справи є неправомірним, оскільки ч. 5 ст. 49 ЦПК України не передбачає такого обов`язку.
Також зазначає, що доцільним, у даному випадку, було б залишити заяву про збільшення позовних вимог без руху, а вже потім вирішувати питання про її повернення.
На думку особи, що подала апеляційну скаргу, судом першої інстанції обмежено право позивача на збільшення позовних вимог, вчинено перешкоди у праві на судовий захист прав та законних інтересів, порушено право доступу до правосуддя.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до положень частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. З рештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право: подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини п`ятої статті 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті (зокрема, про збільшення або зменшення розміру позовних вимог), до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.
Вимоги вказаної процесуальної норми зобов`язують позивача при поданні заяви про збільшення або зменшення позовних вимог направляти копію такої заяви учасникам справи, а також встановлюють наслідки порушення цього обов`язку.
Судом встановлено, що при поданні до суду заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач не виконала вимоги частини п`ятої статті 49 ЦПК України, а саме не надала доказів про направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, що стало підставою для винесення судом першої інстанції ухвали про повернення заяви (не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи).
Статтею 1 ЦПК України встановлено, що Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Згідно частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Із зазначених норм права слідує, що саме нормами цивільного процесуального кодексу визначено порядок здійснення цивільного судочинства і такі норми застосовуються станом на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Станом на час подачі позивачем ОСОБА_1 заяви зі збільшеними позовними вимогами діяла норма цивільного процесуального кодексу, встановлена частиною 5 статті 49 ЦПК України, а відтак суд вірно її застосував.
Така норма забезпечує право інших учасників на обізнаність про підстави позовних вимог, їх предмет та забезпечує такі основні засади (принципи) цивільного судочинства, як змагальність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом (ч.3 ст.2 ЦПК України), і направлена на виконання таких завдань цивільного судочинства як справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Колегія суддів наголошує, що подання разом з заявою про збільшення позовних вимог доказів надсилання її копії іншим учасникам справи є обов`язком заявника, а невиконання такого обов`язку, у контексті норм ч.5 ст. 49 ЦПК України, має наслідком повернення такої заяви.
Чинним процесуальним законодавством не передбачено, що застосуванню норми ч. 5 ст. 49 ЦПК України судом, має передувати прийняття поданої заяви та зазначення про її недоліки.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки незгода позивача з нормами чинного законодавства не може бути підставою для його невиконання, що встановлено статтею 68 Конституції України, згідно якої кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Враховуючи те, що заявник при поданні до суду заяви із збільшеним розміром позовних вимог не виконала вимог процесуального закону (частина п`ята статті 49 ЦПК України), не надала доказів про направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про повернення заяви про збільшення позовних вимог заявнику.
Інші доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлена у справі ухвала є законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 374 та статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2022 року про повернення позивачеві заяви про збільшення позовних вимог у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про позбавлення батьківських прав – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча                          О.В. Карпенко

Судді                 В.Г. Бородійчук 

               Л.І. Василенко